3427 SKOGSADMINISTRATIONEN. 
Om sålunda von Bentheims kritik och anmärkningar ej direkt träffa svenska förhål- 
landen, är dock hans arbete i många afseenden beaktansvärdt. Det har ock refererats i 
fackupplagan af Skogsvårdsföreningens tidskrift, hvarvid emellertid ett uttalande af von Bent- 
heim (sid. 11) blifvit af referenten oriktigt återgifvet. Läsaren af referatet bibringas näm- 
ligen den uppfattningen, att tillkomsten af föreningar bland skogstjänstemän för att behandla 
bland annat rangfrågor och aflöningsförhållanden skulle enligt von Bentheims mening regel- 
bundet antyda betänkliga missförhållanden inom förvaltningen, Läses det refererade stycket 
till slut, framgår dock tydligt, att författarens mening i stället är att framhålla, det tillkom- 
sten af sådana föreningar regelbundet antyda betänkliga missförhållanden inom kåren, enär 
sådana gifva anledning till agitatorisk verksamhet, som bland annat undergräfver den själf- 
uppoffrande hängifvenhet för tjänsteplikten, som bör finnas hos en duglig tjänsteman. 
Ungefär samtidigt refererades von Bentheims arbete i »Centralblatt fir das gesamte 
Forstwesen», Ehuru referenten därvid anser von Bentheims kritik i många afseenden träffa 
de österrikiska förhållandena, hvilka mer eller mindre öfverensstämma med de preussiska, 
tar han dock bestämdt afstånd från von Bentheims förslag, att revirförvaltaren skall vara un- 
derkastad endast opersonlig ledning såsom enligt hans mening otillräcklig och knappt genom- 
förbar. Med afseende härpå säger han: »Att planerna för skogshushållningen böra vara 
ensamma bestämmande, därom äro vi fullt ense med von Bentheim, ty det är ett oting att 
hvarje Oberforstmeister eller Forstrat skall kunna föranstalta nya åtgärder i fråga om skogs- 
hushållningen och därmed beröfva den all stabilitet; men det är också ett oting att tilldela 
den revirförvaltaren öfverordnade kontrolltjänstemannen en ren polistjänst och att fråntaga 
honom hvarje inflytande på skogshushållningen.» 
Hos oss har jägmästaren i motsats till hvad förhållandet är i Tyskland stort inflytande 
vid skogshushållningsplaners upprättande för skogarna i sitt revir, och öfverjägmästaren kan 
endast i det fall ändra en hushållningsplans bestämmelser, att jägmästaren är med honom 
ense därom. I fråga om skogar, för hvilka skogshushållningsplaner äro fastställda endast 
till ledning, hvilket gäller det stora flertalet statsskogar, äger öfverjägmästaren icke direkt 
vidtaga några särskilda bestämmelser rörande själfva skogshushållningsplanen. Han kan 
dock väcka förslag om ändring af jägmästarens utsyningsförslag, eller ock för särskilda fall 
framställa direkta förslag; därjämte kan han, såsom förut anförts, vid inspektion föreskrifva 
sådana beståndsåtgärder, som jägmästaren försummat, och som icke lämpligen böra uppskju- 
tas och ingå i nästa utsyningsförslag. Vid beslut om dylika åtgärder skall han dock jämlikt 
instruktionen gifva jägmästaren skriftligt besked, därest denne har en härom afvikande me- 
ning. Denna mening kan han därigenom blifva i tillfälle söka göra gällande genom att 
draga frågan inför styrelsen. Våra öfverjägmästare äga alltså icke den stora befogenhet i 
nu berörda afseende, som inspektionstjänstemännen i Österrike och hvilken befogenhet von 
Bentheim med instämmande af referenten klandrar. Af detta sistnämnda referat framgår 
ock tydligt, i huru ringa grad von Bentheims kritik är tillämplig på våra förhållanden. För 
den framställning, som gjorts af föreningen Sveriges ordinarie jägmästare, kan fördenskull 
något stöd ej hämtas i von Bentheims arbete. 
Genom såväl det förslag, som domänstyrelsen på sin tid utarbetade till nu gällande in- 
struktion för skogsstaten, som genom sina reglementariska föreskrifter för skogsstatens tjänste- 
förvaltning anser sig styrelsen hafva sökt främja nödig decentralisation och eftersträfvat för- 
enkling i ärendenas behandling. Visserligen synas föreskrifterna vara ganska omfattande, 
men de torde dock till omfånget vara afsevärdt mindre än de motsvarande föreskrifter, som 
utfärdats af vissa andra centrala verk. 
Förr än de reglementariska föreskrifterna utfärdades, lämnades skogsstatens tjänstemän 
tillfälle yttra sig öfver ett i sådant afseende utarbetadt förslag. Vid de afgifna yttrandena sökte 
styrelsen fästa behörigt afseende. Emellertid förspordes snart, att ett parti inom skogsstaten hade 
vissa önskemål, som icke kommit till synes i nämnda yttranden. Domänstyrelsen, som för sin 
del var benägen taga jämväl dessa förslag och önskemål i öfvervägande, enär de kunnat innebära 
uppslag till en lämplig reformering i ett eller annat afseende, inbjöd alla ordinarie och af- 
lönade extra tjänstemän i skogsstaten och vid statens skogsläroverk till sammanträde inför 
styrelsen våren 1910. Tidpunkten valdes så, att tjänstemännen i alla fall voro till stort 
antal samlade i Stockholm. Denna till hvarje särskild tjänsteman ställda inbjudning upp- 
togs till behandling såväl å de ordinarie jägmästarnas som de extras förening. Båda för- 
eningarna beslöto afböja inbjudningen och framförde detta genom vissa af sina medlemmar, 
