SKOGSADMINISTRATIONEN. i ZMTE 
fogade yttranden i ärendet från statens skogstjänstemän, till hvilka utlåtanden styrelsen utan 
att referera dem underdånigst får hänvisa. 
Vidare får styrelsen erinra därom, att förevarande fråga genom landshöfdingen m, m. 
F. Holmqvist i egenskap af ordförande vid ett år 1909 hållet möte mellan skogsvårdsstyrel- 
serna i riket redan varit unde: ställd Eders Kungl. Maj:ts nådiga pröfning, sedan styrelsen 
efter nådig remiss däri afgifvit underdånigt utlåtande. Styrelsen anförde därvid bland annat, 
att ehuru en länsjägmästares verksamhet i vissa delar vore öfverensstämmande med den verk- 
samhet, som utöfvades af en statens skogsingenjör, bådaderas verksamhet likväl ej kunde 
värdesättas på lika sätt. Länsjägmästare tillsattes nämligen ej af Eders Kungl. Maj:t eller 
af statsmyndighet och hans verksamhet stode ej under statens kontroll. TLänsjägmästarebe- 
fattning närmade sig fördenskull.en privat befattning. Den verksamhet, som utöfvades af en 
privat skogsförvaltare, stode närmare en jägmästares. Medgåfve staten, att verksamhet utom 
skogsstaten finge värdesättas i likhet med tjänstgöring inom skogsstaten, skulle intresset 
slappas hos dem, som ägnade hela sin verksamhet åt statens tjänst. Denna verksamhet 
vore sämre aflönad än tjänstgöring i skogsvårdsstyrelsens eller privat tjänst. Det vore i 
första rummet utsikten för extra ordinarie tjänstemän, som ägnade hela sin tid åt statens 
tjänst, att inom en öfverskådlig tid vinna befordran till ordinarie befattning, som gjorde att 
staten finge bibehålla dugande unge män i sin tjänst. Släppte staten denna hållhake, skulle 
det ej blifva möjligt att utan att väsentligt höja aflöningen få behålla sådana yngre män i 
statens tjänst. De skulle komma att ägna sina bästa krafter åt skogsvårdsstyrelsernas och 
privates tjänst, samt därefter omsider vid framskriden ålder söka hamn hos staten, där de, 
efter att hafva nått ordinarie anställning, hade säker utkomst, äfven om deras bästa krafter 
dessförinnan förbrukats, och hopp om en ganska god pension. Skogsvårdsstyrelserna och 
enskilde däremot skulle allenast i ett mindre antal fall behöfva pensionera sina förbrukade 
skogsförvaltare. Ett bifall till framställningen skulle för statens skogsförvaltning och pen- 
sionsväsende innebära en fara af mycket stor räckvidd, 
Vid föredragning af ärendet den 3 december 1909 fann Eders Kungl. Maj:t, att fram- 
ställningen icke skulle föranleda någon vidare Eders Kungl. Maj:ts åtgärd. 
Såsom svar å den nu förevarande nådiga remissen af den 6 maj 1910 får domän- 
styrelsen i underdånighet anföra följande. 
Länsjägmästarnas verksamhet afviker högst väsentligt från den verksamhet, som utöfvas 
af statens förvaltande skogstjänstemän. De förra utöfva ej någon direkt skogsförvaltning, 
utan äro begränsade till att lämna enskilda skogsägare råd och anvisning angående 
skogens skötsel och värd, hvarjämte de hafva att göra sig underkunniga om huruvida lagen 
om vård af enskildes skogar den 24 juli 1903 efterlefves och alltså i detta afseende utöfva 
en kontrollerande verksamhet. Häraf följer, att en skogstjänsteman, som vunnit anställning 
såsom länsjägmästare, icke i denna egenskap utöfvar sådan verksamhet, som i väsentlig grad 
kan öka hans kompetens att såsom revirförvaltare inträda i statens tjänst. Detta uttalande 
gäller den direkta skogsförvaltningen I fråga om öfriga göromål, som särskildt tillkomma 
en jägmästare, torde han alls icke erhålla någon öfning och ej häller hafva tillfälle uppe- 
hålla sina kunskaper i de skogsstaten och statens skogar rörande författningar och före- 
skrifter. Med hänsyn uteslutande till statens skogsförvaltning är det sålunda ingalunda önsk- 
värdt, att länsjägmästare beredas tillfälle att i sådan egenskap räkna meriter för att kunna 
vinna ordinarie anställning i skogsstaten. Ett sådant anställande komme tillika att höja den 
ålder, vid hvilken extra tjänstemän i skogsstaten befordrades till ordinarie, i följd hvaraf 
alltså den ordinarie tjänstetiden blefve kortare. Det vore ej till båtnad för staten att till 
jägmästare erhålla personer, som redan öfverskridit sin kraftfullaste ålder. Tjänstgöringen 
såsom ordinarie jägmästare är nämligen för hushållningen med statens skogar betydelsefullare 
än den tjänstgöring, som tillkommer extra skogstjänstemän. Den kortare ordinarie tjänste- 
tiden komme gifvetvis att medföra ett ökadt ombyte af tjänsteinnehafvare och ett ökadt an- 
tal pensionstagare, 
I öfrigt får styrelsen ifråga om de olägenheter, som blefve en följd af att länsjäg- 
mästare finge rätt till tjänsteårsberäkning vid anställning inom skogsstaten, åberopa hvad som 
i detta afseende anförts i styrelsens underdåniga yttrande i samma fråga den 17 november 1909. 
Det vore emellertid af betydelse för vården af landets i enskild ägo varande skogar 
om länsjägmästare genom att i denna sin egenskap erhålla rätt till meritberäkning kunde 
vinna anställning i statens tjänst. Härigenom = blefve länsjägmästaretjänsterna ännu 
mera eftersökta än hvad de nu äro, och de bästa krafterna bland skogsstatens extra tjänste- 
män skulle dragas från statens till skogsvårdsstyrelsernas tjänst. Sedan de åt denna ägnat 
sin kraftfullaste ålder, skulle de återgå till skogsstaten. Skogsvårdsstyrelserna skulle sålunda 
kunna påräkna ständig tillgång af dugande tjänstemän under deras bästa ålder. 
