STA SKOGSADMINISTRATIONEN. 
Äfven om vården af landets i enskild ägo varande skogar måste anses vara ett stats- 
intresse, torde det dock ej böra tillgodoses på bekostnad af statens egen skogshushållning. 
Jämväl denna är att anse såsom ett statsintresse af mycket stor betydelse. Båda dessa in- 
tressen böra tillgodoses oberoende af hvarandra. Härvid synas de vägar, som beträdts för 
att främja statens skogsvård, kunna tjäna till ledning för att främja vården af landets i en- 
skild ägo varande skogar. Det väsentligaste härvid synes vara att fordra en fullgod kom- 
petens hos tjänstemännen, att gifva dem en väl aflönad fast anställning och att tillförsäkra 
dem en tryggad ålderdom genom rätt till pension. 
Den fråga, som nu föreligger, skulle sannolikt icke hafva uppkommit, om vid inrät- 
tande af länsjägmästaretjänsterna nyss nämnda synpunkter fullt nöjaktigt tillgodosetts. Det 
väsentligaste i framställningen synes emellertid för länsjägmästarna vara, att de genom en 
kretsgång — nämligen från skogsstaten till skogsvårdsstyrelserna och åter till skogsstaten — 
skulle kunna beredas pensionsrätt. Den kostnad en sådan rätt skulle medföra är påtagligen 
densamma oberoende af från hvilken fond eller hvilket anslag pensionen skulle komma att 
utgå. Det bör fördenskull icke blifva billigare för staten att pensionera länsjägmästarna, 
sedan de blifvit jägmästare, än att direkt bereda länsjägmästare rätt till pension. Det senare 
synes vara egentligare, enär på sådant sätt statens kostnader för skogsstatens pensionering 
fortfarande kunde hållas skilda från statens kostnader för den enskilda skogsvårdens främ- 
jande. Detta synes, sedan statens domäner skola utgöra en fond, hvaraf man önskar se den 
verkliga nettobehållningen, vara af ännu större betydelse än tillförene. Man bör därföre 
söka utsofra allt som kan förrycka denna synpunkt, och se till att något nytt af sådan art 
icke må tillkomma. 
Ehuru styrelsen sålunda anser sig böra fasthålla vid sin förut uttalade mening, att läns- 
jägmästare icke böra beredas rätt till tjänsteårsberäkning vid anställning inom skogsstaten, 
finner sig styrelsen dock böra framhålla några synpunkter, som torde böra beaktas, därest 
Eders Kungl. Maj:t skulle vara benägen bifalla hvad Riksdagen i sin skrifvelse de 23 april 
1910 hemställt. 
Ett enhetligt system torde böra blifva gällande vid tillsättande af länsjägmästare, så att 
därvid de sökandes tjänstemeriter vinna beaktande. Detta torde ej kunna ske på annat sätt, 
än att Eders Kungl. Maj:t täcks vidtaga sådan åtgärd ifråga om i dylikt afseende gällande 
bestämmelser, att länsjägmästarna framdeles varda förordnade af Eders Kungl. Maj:t. Häri- 
genom skulle bland annat kunna förekommas den oegentlighet, som ligger däri, att en från 
skogsinstitutets högre kurs nyligen utexaminerad person anställes såsom länsjägmästare och i 
sådan egenskap får beräkna meriter, ehuru han, om han såsom extra tjänsteman varit sys- 
selsatt i statens tjänst, skulle under något är antingen alldeles icke eller icke i lika hög 
grad kunnat komma i åtnjutande af motsvarande förmån. 
Det synes vidare vara önskvärdt, att viss maximiålder bestämmes, för att länsjägmäs- 
tare, som önskar vinna anställning i skogsstaten, skall därvid få beräkna tjänsteår såsom 
länsjägmästare. En sådan tjänsteman bör nämligen vara i den ålder, att han ännu med 
lätthet kan inhämta kännedom om och tillika praktiskt tillämpa allt sådant, som rörer statens 
skogsförvaltning, hvilket legat utanför hans verksamhet såsom länsjägmästare. Styrelsen anser 
i sådant afseende en bestämmelse om en maximiålder af 45 år önskvärd. 
Tillika anser styrelsen att ifrågasatt rätt till tjänsteårsberäkning icke bör gälla retro- 
aktivt, utan allenast från och med den dag bestämmelse i sådant afseende kan komma att 
meddelas. 
Beträffande slutligen huru hög en meritberäkning för länsjägmästare skäligen bör vara, 
får styrelsen fästa uppmärksamhet därpå, att länsjägmästares göromål och åligganden äro 
väsentligt olika inom skilda landstingsområden, beroende på de privata skogarnas omfattning 
inom området och de till skogsvårdsstyrelsens disposition stående medel. Göromålen kunna 
med afseende härpå vara flerdubbelt mera kräfvande inom det ena landstingsområdet än inom 
det andra. Man jämföre i sådant afseende till exempel Blekinge, Malmöhus och Kristianstads 
läns landstingsområden med Värmlands, Jämtlands och Västernorrlands läns landstingsområden. 
Det är med hänsyn härtill förenadt med svårighet att väl afväga de grunder, som böra vara 
gällande för en rättvis meritberäkning. Hvad som är för mycket i ena fallet, är för litet i 
ett annat. Under alla förhållanden bör emellertid en länsjägmästares rätt till meriter vara 
lägre än en revirassistents, enär den senares verksamhet omfattar just sådant, som äfven till- 
hör en ordinarie skogstjänstemans åligganden och fördenskull innebär en direkt förberedelse 
till kompetens att sköta en ordinarie jägmästares tjänst. Om fördenskull en revirassistents 
tjänstgöring anses böra värdesättas till tre fjärdedelar af »fulla meriter», det vill säga 
tjänstgöring säsom ordinarie eller tillförordnad jägmästare, så torde tjänstgöring såsom läns- 
jägmästare kunna taxeras till högst hälften af »fulla meriter», Detta sistnämnda tal skulle 
