SKOGSADMINISTRATIONEN. : Slajera 
gälla för länsjägmästaretjänst i de mest kräfvande landstingsområdena. De minst kräfvande 
kunde följaktligen ej rättvist medföra mera än högst en tredjedel af »fulla meriter», — Om 
det emellertid bör anses lämpligt att tillämpa samma meritskala för alla länsjägmästaretjänster, 
enär det ej är möjligt att för olika sådana tjänster uppställa en stigande skala med afseende 
på tjänstgöringen från en tredjedel till en half, får styrelsen såsom ett måhända lämpligt 
medeltal föreslå 0,4 af »fulla meriter». 
Remissakterna får styrelsen härmed återställa. Stockholm den 25 oktober 1911. 
Underdånigst: 
KARL FREDENBERG. 
TH. ÖRTENBLAD. FREDRIK GIÖBEL. TH. HERMELIN. 
KK. G. G. Norling. 
v. Bentheims åsikt om tjänstemannaföreningar, 
Genmäle med anledning af ett uttalande i Kungl, Domänstyrelsens yttrande till Kungl, Maj:t 
angående förslag till omorganisation af de administrativa förhållandena inom skogsstaten. 
I sin ofvannämnda skrifvelse berör k. styrelsen bl. a. forstrådet von Bentheims kända 
arbete »Das Oberförstersystem in den deutschen Staatsverwaltungen» och nämner i samband 
härmed, att ett i Skogsvårdsföreningens Tidskrift (Fackupplagan 1909, h. Ar 5) influtet referat 
öfver detta arbete oriktigt återgifvit en passus, hvari von B. uttalat sig om tjänstemanna- 
föreningar inom skogsstaten, »Läsaren af referatet», säger k. styrelsen», bibringas nämligen 
den uppfattningen, att tillkomsten af föreningar bland skogstjänstemän för att behandla bland 
annat rangfrågor och aflöningsförhållanden skulle enligt von Bentheims mening regelbundet 
antyda betänkliga missförhållanden inom förvaltningen. Läses det refererade stycket till slut, 
framgår dock tydligt, att författarens mening i stället är att framhålla, det tillkomsten af 
sådana föreningar regelbundet antyder betänkliga missförhållanden inom kåren, enär sådana 
gifva anledning till agitatorisk verksamhet, som bland annat undergräfver den själfuppoffrande 
hängifvenhet för tjänsteplikten, som bör finnas hos en duglig tjänsteman.» 
Undertecknad, som är den åsyftade referenten, får med anledning häraf meddela föl- 
jande. Jag har zcke yttrat, att missförhållandena ifråga vore tillfinnandes »inom förvaltningena, 
Dessa ord återfinnas ej i mitt referat, som beträffande det omstridda stycket var helt kort- 
fattadt. Då von B. talar om »bedenkliche Miss-stände innerhalb der Beamtenhierarchie», torde 
detta emellertid icke få tolkas såsom blott och bart liktydigt med en dålig anda hos de 
föreningsbildande tjänstemännen. Ordet hierarki, som ju egentligen betyder den äldre kristna 
kyrkans prästerskap (se Meyers »Grosses Konversations-Lexikon», Bd. 9, 1905), omfattar alla 
på rangskalan, från och med påfven till och med de lägsta graderna. Det är klart, att von B. 
i föreningarna ser ett ondt, som helst ej borde finnas till, men det förefaller dock, som om 
hans förkastelsedom öfver desamma ej vore fullt så kategorisk, som enligt k. styrelsens 
tolkning. Jämte de exempel på föreningar, som missbrukat sin verksamhet, anför ju von B. 
äfven sådana, hvilkas uppträdande »hitintills mest rört sig inom tillbörliga (angemessen) 
gränser och sällan gifvit anledning till ogynnsam tydning». Möjligheten af en fullt korrekt 
föreningsverksamhet af detta slag torde alltså äfven af von B. vara åtminstone teoretiskt 
erkänd, och förenlig med en oklanderlig tjänstemannaduglighet hos föreningsmedlemmarna. 
Slutligen vill jag fästa uppmärksamheten på de, af k. styrelsen måhända hitintills för- 
bisedda ord, hvarmed von B. afslutar samma stycke. »Måtte det vidare», säger han», rätt 
snart lyckas de ansvariga ledarna för staternas stora skogsförvaltningar att inrätta sina orga- 
nisationer på så sätt, att hvarje anledning till att grunda nya tjänstemannaföreningar bort- 
faller, att medlemmarna i de gamla föreningarna af detta slag åter förtroendefullt öfverlåta 
åt öfverordnade inom sin egen förvaltning att förfäkta sina materiella intressen och att behof- 
vet efter kontakt med yrkeskamrater tillfredsställes genom anslutning till de allmänna skogs- 
mannaföreningarna.>» 
Att detta vore det absoluta idealtillstånd, som är värdt att sträfva efter med en viss 
själföfvervinnelse å ömse sidor, därom kan naturligtvis blott en mening råda, 
EDVARD WIBECK. 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, Fackafdelningen 1911. 0 
