Svenska löfängar. 
Af Henrik Hesselman. 
Under det gemensamma namnet löfängar har man sedan flera år 
tillbaka i Sveriges växtgeografiska litteratur sammanfört en serie växt- 
formationer, som, oaktadt de till sin sammansättning och utvecklings- 
historia erbjuda en rik omväxling, dock ha många, skarpt framträdande 
gemensamma särdrag. De utmärkas i främsta rummet genom ett af 
flere arter bildadt löfträdsbestånd samt en stor rikedom på olika gräs 
och örter, medan däremot risen starkt träda tillbaka eller spela en myc- 
ket obetydlig roll. Ofta förekomma löfträden i större eller mindre grup- 
per, medan en frodig ängsmatta intager marken mellan de små skogs- 
holmarne. Det hela påminner då mycket om en park med dess träd- 
grupper och väl ansade gräsmattor. Genom den mer spridda förekom- 
sten och de relativt små arealer, som dessa växtsamhällen i nutiden 
intaga, ha de emellertid i rätt ringa grad ådragit sig den svenske skogs- 
mannens uppmärksamhet och intresse. Här påträffas dock många ytterst 
värdefulla trädslag, som i länder med en mera intensiv skogsskötsel än 
vår äro föremål för en omsorgsfull vård. En skildring af löfängarne och 
några bidrag till de där förekommande trädens naturhistoria torde där- 
för äfven i denna tidskrift försvara sin plats, ehuru rätt ringa skoglig 
erfarenhet från vårt land ännu förefinnes på detta område. 
I främsta rummet förtjäna mellersta och södra Sveriges löfängar 
skogsmannens vård och intresse. Våra vackraste löfträd ingå i dessa 
såsom viktiga beståndsdelar. Ask, alm, lind och lönn påträffas mångenstä- 
des, stundom bilda de ganska stora, vackra bestånd, i synnerhet är detta 
fallet med de två förstnämnda, medan lind och lönn däremot vanligen 
uppträda såsom mer enstaka individ. Eken, i synnerhet sommareken 
(Quercus pedunculata), hör till karaktärsträden. Med sin kraftiga stam 
och sin af grofva, väldiga grenar bildade krona höjer den sig ofta öfver 
de andra träden. Masurbjörken (Betula verrucosa) med sina sirligt 
hängande grenar och glasbjörken (Betula odorata) med sin bländhvita 
stam skänka i sin mån lif och omväxling åt den mjuka, varma färgton, 
som präglar löfängen. Såsom sällsynta och mer intressanta träd kunna 
nämnas oxel och apel, i södra Sverige dessutom vinterek (Quercus ses- 
Siliflora) och annbok. På fuktigare ställen, i synnerhet närmare sjö- och 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1905. I 
