4 HENRIK HESSELMAN. 
land uppleta 70—80 olika arter. På för- och högsommaren, då vegeta- 
tionen står i sitt bästa flor, finns här en rikedom af växlande färger: 
hvitt, blått, rödt, gult och violett i olika nyanser skifta om hvarandra 
och teckna sig mot en bakgrund af den nordiska sommarens veka, mjuka 
grönska. En vackrare och färgrikare vegetationsidyll än en blommande 
löfäng torde man få leta efter. Å bild. 2 finnes återgifvet den närmast 
ett hasselbestånd liggande delen af en dylik äng. Skogsnäfva, smör- 
blomster, högresta, ståtliga umbellater och en stor skara gräs bilda ängs- 
partiet. Närmast buskarna finnas några frodiga ormbunkar. 
I mellersta och södra Sverige är det i synnerhet de ädla löfträden, 
som utmärka löfängarne. Här uppträda de helst på sådana platser, 
som i ett eller annat hänseende äro särskildt gynnsamma för vegetatio- 
nen. Kalkrik jordmån befordrar sålunda i hög grad deras uppträdande. 
Öland och Gotland på silurgrund äro vidt bekanta för sina blomster- 
rika löfängar, där ek och alm (särskildt Ulmus campestris) utgöra karak- 
tärsträden och där en egendomlig orkidéflora gjort dem berömda bland 
Nordens botanister. Äfven på andra ställen, där grunden utgöres af 
silurkalk, äro löfängar ofta vackert utvecklade. Bekanta för sin rika 
vegetation äro sålunda sedan gammalt västgötabergen, i synnerhet Kinne- 
kulle, där löfängarne intaga ett stort område. Detsamma är förhållan- 
det med silurområdet i Närke. Stora vidder, där löfängarne fordom voro 
allmänna och förhärskande, intagas emellertid numera af åkrar och ängar. 
Det var i allmänhet den bästa och näringsrikaste jorden, som intogs 
af löfängarne och närbesläktade växtsamhällen, och. det blef också 
därför dessa, som i första hand hotades med undergång genom odlarens 
och nybyggarens yxa. Under litorinatiden, då Sveriges sommarklimat 
var afsevärdt bättre, troligen ett par grader varmare än nu, hade dessa 
växtsamhällen en stor utbredning och utvecklade sig också vidare å den 
nya mark, som blottades, då landet ånyo började höja sig. Det mari- 
tima klimat, som sannolikt härskade då, var utan tvifvel i hög grad 
gynnsamt för dessa växtsamhällens existens. För denna uppfattning 
talar tydligen den nuvarande fördelningen af löfängarne. De äro nu- 
mera allmännast omkring de stora insjöarne i landet såsom Vänern, 
Vättern, Hjälmaren och Mälaren. Här finnas många gånger landets 
naturskönaste och vänaste trakter, och härtill bidrager icke minst den 
omväxling och den prägel af sydländsk yppighet, som de ädla löfträden 
meddela åt landskapet. Södra delen af Vätterns stränder är sedan gam- 
malt omtalad för sin fägring. Liksom fordom på Omberg finns här 
ännu en stor rikedom på olika löfträd. Bild 3 återger en vy från den 
för de flesta svenska skogsmän välbekanta löfängen vid Stocklycke på 
Omberg. I sitt nuvarande skick utgör den en genom betning något 
