SVENSKA LÖFÄNGAR, 21 
sent bortdöende grenar, när den förekommer på näringsrik, starkt drif- 
vande mark. 
Ljuset spelar emellertid en stor roll för träden och deras lif icke 
blott direkt såsom reglerande näringsarbetet och inverkande på bladens 
byggnad och utveckling, utan också genom att det i hög grad befor- 
drar vattenafdunstningen. En stor del af det ljus, som bladet absorbe- 
rar, omsättes i värme och användes för afdunstning af vatten från bla- 
det. Angående våra trädslag föreligga ännu icke några försök, som 
kunna ge en föreställning om huru mycket starkare afdunstningen blir 
i direkt solljus än i det svagare ljuset under och inuti ett trädbestånd. 
Det rör sig dock sannolikt härvidlag om mycket afsevärda olikheter. 
En serie försök med ett antal örter i löfängarne, som förekomma så- 
väl i de slutna bestånden som ute på de solöppna ängspartierna, talar 
tydligen för ett sådant antagande. Under vackra, klara sommardagar 
var vattenafdunstningen hos skogsnäfva, älggräs, smultron, liljekonvalje 
5—10 gånger lifligare på de öppna, solbelysta ängarne än uti de väl 
slutna, starkt beskuggande hasselbestånden. Fullt motsvarande olikheter 
torde våra skogsträd förete. Experimentella undersökningar häröfver 
äro emellertid förbundna med mycket stora svårigheter och det praktiska 
värdet af sådana försök torde knappast motsvara det därpå nedlagda arbetet. 
Våra löfängars användning inskränker sig för närvarande så godt 
som uteslutande till betning och löftäkt. I många trakter, i synnerhet 
i skärgårdsområdena bilda de utmärkta betesmarker. Genom rödjning 
af uppskjutande träd och buskar söker man hindra löfskogens inträng- 
ande på de öppna fälten, som lämna det bästa och rikligaste betet. 
Löfängen är därför vanligen en genom betning och människans direkta 
ingripande mer eller mindre omvandlad växtformation. Särskildt ha de 
öppna ängspartierna mången gång rödjning och betning att tacka för 
sin uppkomst. Det kan dock' ifrågasättas, om icke den parkliknande 
omväxlingen af slutna trädbestånd och öppna gräs- och örtbevuxna ängs- 
partier representerar det ursprungliga utseendet hos våra löfängar. Åt- 
minstone synes detta af nu rådande förhållanden mången gång vara 
fallet. Ett fullt säkert svar på denna fråga torde man endast kunna 
erhålla på det sättet att en eller annan lämplig löfäng öfverlämnades 
för alltid eller för längre tid alldeles åt sig själft, finge bilda en natio- 
nalpark och utgöra ett naturminnesmärke. 
En stark betning utöfvar ett allt annat än gynnsamt inflytande på 
löfängens bestånd och vidare utveckling. Det ständiga bortplockandet 
af blad och skott uttunnar så småningom ört- och grästäcket, hvarigenom 
