FÖRSLAGET TILL SKYDDSSKOGAR INOM JÄMTLANDS LÄN. 63 
Öfverhufvud har det varit vår sträfvan att se förhållandena så vidt 
möjligt i stort, att följa lagens anda, sådan vi fattat den, och lämna 
ur räkningen de små och mera tillfälliga omständigheterna, allt under 
det vi sökt taga all möjlig hänsyn till de praktiska förhållandena, lättheten 
att efterlefva lagens bestämmelser och till enskildas berättigade kraf. 
Skyddsskogsområdenas begränsning. 
Har sålunda under undersökningens lopp klarhet vunnits beträffande 
områden, som i stort sedt böra såsom skyddsskogar afsättas, då man 
vill omgifva fjällen med ett efter skogens biologiska karaktär och de all- 
mänt fysiskt-geografiska förhållandena afpassadt bälte af skog, stående 
under det allmännas kontroll och tillsyn, så äro därmed ingalunda alla 
svårigheter aflägsnade. Det gäller att äfven i detalj bestämma skydds- 
skogsgränsens förlopp och härvid möter ej ringa svårighet. 
De, som af en eller annan anledning vilja klandra det framlagda 
förslaget, skola otvifvelaktigt finna stöd för sitt missnöje i det förhål- 
landet, att mångenstädes inom skyddsskogsområdet intagits skogsarealer, 
hvilka på intet sätt äro sämre än sådana, som på andra ställen ej tagits 
i anspråk härför. Nödvändigheten af ett sådant tillvägagående står i 
samband dels med de allmänna geografiska och däraf framkallade biolo- 
giska förhållanden, under hvilka skogen existerar, dels ock med önsk- 
värdheten af ägo- och naturliga gränsers användande såsom skyddsskogs- 
gräns. Denna åtgärd, som vid första påseende möjligen kan förefalla 
oriktig, visar sig emellertid vid ett djupare inträngande i saken såsom 
det enda riktiga. Söker man uppgå en verklig biologisk gräns för fjäll- 
skogen, skall man nämligen snart nog erfara, att en dylik endast på 
ytterst få ställen finnes. »Naturen gör inga hopp» lika litet i detta som 
i andra fall, skogens karaktär ändras merendels blott småningom, hvadan 
biologiska gränsbälten, ej gränslinjer uppstå. Då emellertid den prak- 
tiska nödvändigheten tvingar till uppdragande af sådana linjer, gör man 
därför klokt att följa de fingervisningar, som mångenstädes redan äro 
gifna genom ägoafgränsningar, hvilka mycket ofta åtskilja bättre och 
sämre marker. I andra fall erbjuda sig vattendrag eller sjöar såsom rätt 
naturliga gränser, medan det då och då blir nödvändigt att upptaga nya. 
Den gräns, som, där så varit möjligt, helst användts, har varit öy- 
områdets. Själfva kolonisationsförhållandena i våra tjälltrakter ha mången 
gång varit sådana, att vid ägoområdenas fördelning, dessas gränslinjer 
kommit att föras just mellan skog af tjälltyp och af låglandstyp, något 
som ofta särskildt tydligt visar sig där fyllnadsjordar blifvit byarna till- 
