FÖRSLAGET TILL SKYDDSSKOGAR INOM JÄMTLANDS LÄN, 79 
i det att nederbörd och luftfuktighet ställa sig annorlunda vid den 
breda »port» i fjällkedjan, som just det oftast lägre liggande mellersta 
granområdet utgör jämfördt med de högländare trakterna norr och söder 
härom. I följd af brist på observationer veta vi emellertid ingenting 
bestämdt om dessa förhållanden. Det synes emellertid vara en uppgift 
af största vikt att inom skyddsskogsområdet på ett antal punkter åstad- 
komma t. ex. en 10-årig meteorologisk obeserverationsserie och sålunda 
få en fast hållpunkt för bedömande af klimatets förhållande till skogens 
beskaffenhet. Det torde här såsom flerstädes i utlandet, t. ex. i Frank- 
rike, vara nödvändigt, att skogsmyndigheterna taga denna sak i sin egen 
hand, enär vår officiella meteorologiska institution har helt andra syften 
att fullfölja och föga synes intressera sig för våra fjälltrakters klimatologi. 
Inom alla de ofvannämnda trenne hufvudområdena finnes i fjällen 
och inom de föreslagna skyddsskogsområdena ett antal ganska växlande 
skogstyper. Det är icke min afsikt att här förteckna och karaktärisera 
dessa, utan blott att framhålla några, som från skogsvårdens synpunkt 
erbjuda särskildt intresse. En sådan är det öfversta fjällbandets gran- 
skogar. 1 sin mest typiska form träffas dessa mångenstädes, såsom kring 
Enafors, Ånnsjön, Medstugusjön. De utgöras af starkt björkblandad gran- 
skog växande på ofta, äfven i starkt sluttande lägen, mycket vattensjuk 
mark. Föryngringen synes vid första påseende minimal eller ingen, men 
ser man närmare efter, är den dock ej alldeles afstannad, ehuru ytterligt 
sakta förlöpande. Knappast någon af de nu utvuxna granarna visar en 
efter sydliga trakters förhållanden från början normal tillväxt, utan cen- 
trum intages af ett hundratal nästan mikroskopiskt smala årsringar. 
Senare har tillväxten tilltagit och i stammens nedre delar blifvit ganska 
god, ehuru formtalet, äfven jämfördt med fjällskogens öfverhufvud, är 
mycket dåligt. Undersöker man de förefintliga »unga» plantorna, finner 
man, att nästan hvarenda en är »undertryckt» efter sydligare trakters 
terminologi, men här uppe bevara de sin växkraft med en enastående 
intensitet, och det är just dessa »undertryckta» individ, som efter många 
årtiondens marväxt börja växa ut och blifva de träd, som dana skogen, 
sådan nu denna är. För en skogsman är naturligen denna »skog» (jfr. 
fig. 11) ytterst tröstlös, och någon möjlighet att under nuvarande klima- 
tiska förhållanden förvandla den till vacker och värdefull skog torde 
knappast förefinnas. Den får väsentligen betraktas som en skyddsskärm 
för nedanför liggande skogar mot fjällvinden. Om bästa sättet att sköta 
denna skogstyp är erfarenheten mycket ringa, och rationella försök borde 
inom renbetesfjällen anordnas för erfarenhets vinnande. Den viktigaste 
åtgärden härvid torde vara att friställa de få ungträd, som finnas samt 
i någon mån reglera vattenafloppen, där så kan billigt ske. 
