32 GUNNAR ANDERSSON. 
ser, torde ha uppkommit såsom en följd af toppskottens bortfrysande 
med ett eller ett par tiotal års mellanrum. 
Nedanför det egentliga fjällbandet vidtager den del af skyddssko- 
garna, där lagens bestämmelse om utstämplingstvång har sin största be- 
tydelse för skogens vidmakthållande. Börja vi äfven här med det mel- 
lersta granområdet, företer detta en skogstyp, som utgöres af glest 
stående granar, nästan alltid med en afsevärd till rik inblandning af björk. 
Granen är i öppnare lägen i regeln kortvuxen (7—10 m.) med starkt 
afsmalnande stam, tätt besätt med grofva, rikt barrklädda grenar ända 
ned till marken. Dessa egendomligheter och skogens äfven i ursprung- 
liga bestånd däraf betingade anmärkningsvärda gleshet synas stå i sam- 
band med det stora ljusbehofvet under den korta vegetationsperioden. 
Det finnes med all sannolikhet ett assimilationsminimum, under hvilket 
trädet icke kan lefva, och detta fylles genom ökande af den assimile- 
rande ytan, de många arbetande barren få ersätta den korta arbets- 
tiden. Då föreliggande undersökningar visa, att assimilaterna särskildt 
lätt komma till användning i närheten af assimilationsstället, torde häraf 
bekräftas antagandet, att den starka tjocklekstillväxten i stammens nedre 
delar hos fjällgranen står i närmaste samband med den rika gren- och 
barrbeklädnaden å stammens nedre delar. 
Under ofvan angifna förutsättningar är det en tvingande biologisk 
nödvändighet, att skogen måste ställa sig så gles, att någon rensning af 
träden på grund af beståndets täthet icke uppstår". Den viktigaste för- 
utsättningen att erhålla en från skoglig synpunkt vacker stamform är 
därmed borta. Glesheten är mångenstädes så stor, att träden bereda 
hvarandra jämförelsevis föga skydd, ehuru skogen i sin helhet gifvetvis 
i hög grad bryter vindens kraft. Af nu antydda orsaker bli träden 
ofantligt väl rotade och fällas vida mera sällan än i de lägre liggande 
skogstrakterna af vindar. Man torde därför vid utstämplingar ej behöfva 
taga den hänsyn till trädens inbördes ställning, som annars: vid en rä- 
tionell utstämpling, särskildt i granskog, spelar en stor roll, och lämpliga 
små föryngringsluckor bli lättare att åstadkomma. 
De nu beskrifna egendomligheterna i granskogens typ medföra, att 
vind, snötryck och särskildt björkgrenarnes förmåga att vid blåst afslå 
närstående granars toppar alstra i dessa skogar ett mycket stort antal 
invalider, hvilka stå i vägen och hindra unga träd att skjuta i höjden. 
Det måste därför bli en af utstämplingens viktigaste uppgif- 
ter att i möjligaste mån rensa skogen från sådana invalider. 
!Ett anmärkningsvärdt undantag från denna regel äro de grupper af granar, ofta 
räknande flera tiotal stammar, som uppstå genom rotslående grenar. Hvarje sådan grupp 
bildar en enhet för sig, och i dennas inre försiggår mestadels en stamrensning 
