148 ETT ÖSTERRIKISKT OMDÖME OM SVERIGES SKOGAR. 
har skogar. Ett annat hade år 1861 ett aktiekapital af 1,500,000 kronor. 
År 1900 höjdes detta till 11,200,000 kronor. Detta bolag äger 235,000 
har egna och 85,000 har arrende-skogar. 
Det storartade 1 denna verksamhet motsvaras äfven af den grundlighet, 
hvarmed man tillförsäkrar sig råmaterialet. 
Medlet är ett besittningstagande af skogen antingen genom att arrendera 
eller ock köpa densamma utaf ägaren. 
I förra fallet stannar visserligen marken i jordägarens ägo, ehuru med 
ett mer eller mindre, i de flesta fall med ett mycket reduceradt värde; i se- 
nare fallet inträder storkapitalet såsom ägare i stället för den förre bonden. 
I båda fallen står det illa till med den förutvarande skogsägaren, ty på 
ett skoglöst hemman kan den svenska landtbefolkningen, äfven om den stan- 
nar 1 besittning af marken, ej lefva; och i senare fallet råkar han i fullstän- 
digt beroende af storkapitalet, äfven om han af köparen tillåtas kvarstanna på 
sin forna gård. 
Ja, man kommer vid någon eftertanke till den synbara motsatsen, att 
den sågverksrörelse, som köper både skogen och marken och som sedan skö- 
ter skogen uthålligt, är för en samhällsklass af det svenska folket farligare 
än den affär, som afverkar skogen och därefter öfverlämnar den för tillfället 
värdelösa marken åt sitt öde. 
Som Sveriges skogsrikedom utgör grunden till nationalförmögenheten, 
betyda dessa afyttringar en allvarlig förminskning i deras antal, som hafva 
del i denna förmögenhet. Socialismen kan därför i Sverige uppväxa på en 
mark, som annorstädes är fri därifrån — nämligen på skogsmarken. Vi 
veta, att man 1 Sverige har ögonen öppna för de faror, som hota från denna 
utveckling, hvilken för öfrigt för närvarande tillför statsverket betydande 
skatteinkomster. Det synes som om man hoppades mycket af lagstiftningens 
ingripande. Men lagstiftningens väg är 1 våra dagar bra lång 1 motsats till 
affärslifvets raska handlingar. 
Företag med den produktions- och skatteförmåga som de stora svenska 
sågverken hafva alltid stort inflytande på lagstiftningens gång, ettinflytande, 
som de ej gärna kunna tänkas använda till egen nackdel. 
Genom att på laglig väg försvåra upprättandet af nu brukliga afverk- 
ningskontrakt samt förkorta arrendetiden ledes tanken lätt på den utvägen, att 
i stället för att arrendera, köpa skogen. Lagliga inskränkningar i det fria för- 
fogandet öfver skogsegendom genom försäljningsförbud eller försvårande be- 
stämmelser torde väl öfverallt få anses för en betänklig åtgärd. 
Återstår således utfärdandet af stränga skogslagar, hvilka påbjuda sko- 
garnas skötsel efter upprättade hushållningsplaner, eftersträfva ett uthålligt 
skogsbruk och förhindra att skogsmarken fullständigt kalhugges. 
Som bekant blifva stränga lagar tämligen utan verkan, för så vidt en 
utöfvande och öfvervakande personal saknas, och för upprätthållande af en sträng 
skogslag saknas i Sverige tills vidare förvisso den erforderliga personalen, enär 
antalet skogstjänstemän oaktadt den goda kvaliteten, hvarom vi haft glädjen 
göra oss förvissade, knappast räcker till att sköta de löpande, betydande 
göromålen. Huru litet skogsägaren för öfrigt inser nödvändigheten af att 
vårda sin skog, bevisas bäst däraf, att såsom det blifvit oss meddeladt, ett 
lagförslag förkastades, hvilket påbjöd anställandet af en forstligt bildad per- 
son för hvarje skogsegendom, som i areal höll 3,000 har i Norrland och 
