TVg2 GUNNAR SCHOTTE. 
hafva uppställt flera mer eller mindre konstanta varieteter. — Den mogna 
2-åriga kotten är i allmänhet kägelformig samt fäst på ett skarpt krökt 
nedåtböjdt skaft. Mindre kottar från Öfre Norrland (t. ex. Gellivare, Pa- 
jala) få ofta en mera rundad, cylindrisk form (jämför fig. 2). Kott- 
fjällens yttre del, de s. k. sköldarne, som på den oöppnade kotten sluta 
tätt tillsammans, variera mest och hafva särskildt gifvit anledning till 
uppställandet af kottformerna. De rombiska sköldarne kunna således 
antingen vara nästan platta (v. plana Christ.), ofta är sköldarnes midt- 
punkt, »nafveln»>, utdragen till en tagg (v. gibba Heer.), och slutligen 
kunna dessa taggar blifva särskildt starkt utvecklade och tillbakaböjda 
(v. reflexa Heer.). 
Ibland inskränka sig formerna gibba och reflexa till kottarnes bas 
(fig. 1 n:r 43) och då i regeln till den yttre sidan, medan sköldarne på den 
motsatta sidan förblifva plana. I första hand är det starkare ljustillträdet 
orsaken till den kraftigare utbildningen på den yttre sidan af kotten. 
Men äfven andra yttre betingelser, såsom denna sidas friare läge med 
rum för starkare utbildning kunna säkerligen bidraga härtill. De nu 
nämnda formerna öfvergaå ock mycket i hvarandra, och man blir då 
tveksam, till hvilkendera man bör föra en viss kotte. Men å andra sidan 
äro de ibland också särdeles konstanta. Så t. ex. utmärker sig den 
högnordiska tallen (v. lapponica) af mer eller mindre väl utbildade gibba- 
former. (Jämför Ag. II. 50, 52, 50, LA, Toch r5 samt Hov n:o): 
En särdeles konstant och vacker reflexaform har jag funnit hela profvet 
53 från Åsele vara (se HE. Sj 
Tallkottens färg växlar i första hand efter årstiden, d. v. s. med hän- 
syn till sin mognadsgrad. Men vid den tid, då kottarne vanligen insamlas 
för klängning eller i början på året (januari), utmärker sig kotten i södra 
och mellersta delarne af landet genom en gröngrå eller grönbrun färg, 
medan den i Norrland är gulgrön till vaxgul, hvilken sista färg är en 
af de egenskaper, som mera konstant utmärker den högnordiska tallfor- 
men. Man kan således genast på färgen skilja ett kottparti från öfre 
och mellersta Norrland från sådant söderifrån. Sammanställer man dess- 
1 På tal om tallkottens beskaffenhet vill jag här i förbigående fästa uppmärksam- 
heten på en monströs bildning, ett hopande af en mängd kottar på samma kvist, hvilket 
man en och aunan gång påträffar. I den tyska och österrikiska skogslitteraturen har denna 
bildning flera gånger varit afbildad och omtalad under namn af »Zapfensucht» — »kott- 
sjuka» — men ej i den svenska. En synnerligen vacker sådan bildning har jag haft 
tillfälle insamla å kronoparken Gallåsen (Västergötland) i april 1904 (Se fig. 6 och 7.) 
med täta kottgyttringar å 5 af tallens öfre grenar. Å hufvudskottet befinna sig 26 kot- 
tar, på grenen närmast till venster därom 42 (se äfven fig. 7) samt vidare respektive 
24, 21 och 14 kottar å de andra grenarna. De naturligtvis rätt små kottarne innehöllo 
i allmänhet normalt utvecklade men små frön. 
