TALLKOTTENS OCH TALLFRÖETS BESKAFFENHET 1903—1904. TA 
2 angifvet volymen af 1,000 till det yttre felfria frön i kbem. Man 
skall häraf finna, att af yngre 50—60-årig skog i Norrland kan erhållas 
lika stora frön som i de sydligare trakterna af landet, men när det 
gäller medelålders och äldre skog, blir volymen något mindre i Norrland 
än söderut. När man jämför fröet från olika gamla träd från samma 
trakt visar sig, huru äfven volymen ofta minskas med trädens ålder, 
men undantag härifrån gifvas. 
Mest af allt hos tallfröet varierar färgen. Sålunda anger HEMPEL 
och WILHELM" denna vara svartaktig, grå, klarbrun eller hvitaktig samt 
att frön med ljusare färgton ofta hafva en mörkare marmorering, hvari- 
genom tallfröet i motsatts till andra barrträdsfrön får ett brokigt utse- 
ende. HESS” karaktäriserar färgen som gråsvart till mörkbrun eller gul- 
hvit med svart spräcklighet. TUBEUF” har funnit fröet mången gång 
svagt fläckigt. P. SCHOTT"” har mera i detalj gifvit akt på färgförändrin- 
gen. Han uppgifver sålunda, att omogna frön om sommaren hafva en 
citrongul, mot hösten en orangegul färg. Fullmogna kottar gifva däre- 
mot svarta korn, bruna korn med grå eller svart marmorering eller också 
rent bruna frön. Vidare har han funnit, att hvarje kott innehåller frö 
af samma färg och att troligen alla kottar på samma träd lämna frö af 
samma färg. Den senare iakttagelsen har förut HOLMERZ” med bestämd- 
het uppgifvit. Vidare angifver SCHOTT, att tallfrö från Skandinavien och 
Finland utmärker sig genom en öfvervägande brun färgton. Det tyska 
fröet skulle vara öfvervägande brunsvart marmoreradt mera sällan grå- 
svart eller svart. Från Ungern och Sydfrankrike skulle däremot erhållas 
hufvudsakligen svart frö. 
Hvad det nu undersökta svenska tallfröet beträffar, kan man säga, att 
det visat sig äga färgskalans alla nyanser mellan svart, brunt och hvitt 
samt att frö med ljusare färgton ibland, ehuru ej allmänt, är marmore- 
radt af en mörkare färg. I tabell 2 finnes å sista kolumnen de olika 
fröprofvens färg angifven efter Saccardos färgskala. Man skall härvid 
finna, att de hufvudsakligast förekommande färgerna äro: svart, nötbrunt, 
blekt läderbrunt, umbrabrunt, kastaniebrunt, mörkbrunt och gräddgult. 
Naturligtvis gå dessa urskiljda färgnyanser öfver i hvarandra. Marmo- 
reringen sker oftast med svart eller brun färg. Som regel kan sägas, 
att tallfröet från de 4 nordligaste länen i landet utmärka sig genom en 
SNlNe sid: 24. 
>? R. Hess, Eigenschaften und forstliches Verhalten der Holzarten, Berlin 1895. 
K. F. von Tubeuf: Samen, Friächte und Keimlinge, Berlin 1891, sid. 17. 
INeksidi" 524: 
5 C. G. Holmerz: Om tallens grobarhetsålder, Tidskr. f. skogshushållning 1900, h. 4. 
