248 UNO WALLMO. 
måste öfverafverkningen ökas, om den nuvarande förbrukningssiffran 
skall hållas på samma nivå. Men med dessa siffror för ögonen inses 
lätt vikten af att svenska skogen bevaras, och jag kan därför öfvergå 
till att orda om medlen härför, ty medel finnas, som Vvälfarr Dett 
ljuset som efterträder mörkret. Man lefver åtminstone alltid på hoppet 
härom. I går hade vi den mulna mörka dagen, i dag är det strålande 
solsken. Det är ljuset efter mörkret. 
Det först till hands liggande medlet är naturligen, att vi taga vara 
på den lilla smula förstånd, som Gud i sin godhet gifvit människan, 
och hvarmed hon skryter för att bevisa sin öfverlägsenhet öfver djuren, 
att vi taga vara på detta, säger jag, samt förty af egen drift, hvar och 
en skogsägare i sin stad, börja spara våra skogar, så att marken och 
luften blifva i tillfälle att få producera så mycket som i deras förmåga 
står, hvilket minsann icke är litet. Men detta hör tyvärr till de fromma 
önskningarne. Och erfarenheten härvidlag talar ett dystert språk. För 
nära ett kvarts sekel sedan gjorde dåvarande jägmästaren numera byrå- 
chefen J. O. af Zellén en beräkning öfver skogarnes årliga tillväxt, och 
befanns den då uppgå till 33,000,000 kbm. Genom hejdlös öfveraf- 
verkning under ett kvarts sekel hafva vi nedbragt denna siffra till 
21,000,000. Är det verkligen någon som då tror, att människorna 
under kommande kvartsekel skola blifva klokare och förståndigare? Nej! 
Därför finnes ej heller någon förhoppning, att människorna af egen drift 
skola spara sina skogar. Vi måste tänka på andra medel. 
Det medel, som då först möter oss, är att göra staten till skogs- 
ägare i större skala än nu. Här i mellersta och södra Sverige omfatta, 
som bekant, statens skogar, fastän åtskilliga inköp under senare åren 
ägt rum, endast några få procent af skogsarealen, och statens ytter- 
ligare förvärf af skogar därstädes har nu nästan afstannat till följd af 
brist på medel för inköp. Det är således högeligen önskvärdt, att riks- 
dagen öppnar ögonen inför det trängande behofvet samt i enlighet där- 
med anvisar pengar, flera millioner kronor årligen, till markförvärf. Det 
blir en utgift, som en gång rikligt kommer att betala sig. Finnes ej 
kontanter, så gå lånevägen! Sverige har kredit! 
Jag vågar påstå, att samhällskroppen skulle må allra bäst, om sta- 
ten vore stor skogsägare. 
Jag har ibland hört invändas, att bergshandteringen och äfven 
annan industri skulle komma att lida, om staten blefve stor skogsägare. 
Jag vågar påstå motsatsen, ty jag påstår, att all industri, som är af- 
hängig af skogen, skulle komma in i sundare banor och stabilare ut- 
veckling, om staten vore stor skogsägare. Den blomstring, hvaraf 
mången industri nu pöser, är helt och hållet chimärisk, ty den lefver 
