OM VIKTEN AF SVENSKA SKOGENS BEVARANDE. 253 
Disponenten Ljungberg: Herr Wallmo målade på den svarta taflan myc- 
ket litet hvitt. Det var en mörk skildring han gaf af tillståndet uti ifråga- 
varande hänseende. Lyckligtvis har den siste ärade talaren spridt litet ljus 
öfver "mörkret. Vikten af denna fråga — frågan om våra skogars beva- 
rande — är ju mycket stor, men frågan om våra skogars tillväxt är kanske 
ännu större. Bevarandet af skogen är en sak, skötseln af skogen en annan. 
Det hjälper icke att man matematiskt räknar ut en afverkning af 2 4 på 
alla bestånden i en skog. Det finnes, såsom vi veta, urskogar, hvilka enligt 
naturens ordning under seklernas lopp arbetat sig fram till ett jämviktsläge, 
där dödlighet och växtlighet uppväga hvarandra. Så är i allmänhet förhål- 
landet i öfre Norrland och äfven i en del af Dalarne. Växtligheten är där- 
städes på åtskilliga trakter ingen, på andra trakter däremot lyckligtvis desto 
bättre. 
Beträffande skogens vård måste vi tänka på, att man icke skall skrin- 
lägga ett kapital utan måste göra det fruktbärande. Det är icke rationell 
hushållning att vårda en skog, som icke växer, utan den rationella hushåll- 
ningen ligger i att per hektar producera så mycket virkesmassa som möj- 
ligt. De skogar, som äro mogna och öfvermogna och hvilka således icke 
kunna producera något — sådana skogar som vi se på en tafla på väggen 
där borta med ett stort antal döda trän, liggande och stående — böra bort, 
och dessa döda träd böra ersättas med plantor. Om man upptaxerar ung- 
skogar, får man, såsom vi veta, icke stor kubikmassa per hektar, men man 
får ganska stor produktion per hektar; men om man däremot upptaxerar 
äldre skogar får man en stor vwvirkesmassa men ingen produktion. Den 
matematiska grunden gäller strängt taget icke, utan man måste här liksom 
i andra fall bedöma hvarje fall för sig och använda siffror förståndigt. 
Här har yttrats, att det vore synnerligen önskvärdt, om staten ägde 
största delen af landets skogar. Jag vill icke yttra mig därom på annat 
sätt än genom att framställa en fråga: är det så, att på statens mark pro- 
duceras mera virkesmassa än på de enskildes skogar? Den som vårdar sin 
skog bäst är den, som sköter den så, att den producerar den största möjliga 
kvantitet virke — det må nu vara till julgranar eller till masteträd. Skogen 
får gärna för mig tillhöra staten, kommuner, bolag eller bönder. Den som 
sköter skogen så, att den producerar mest, är mest värd att äga skogen, 
sedt ur nationalekonomisk synpunkt. Från nationalekonomisk synpunkt är 
det af synnerlig vikt, att småvirket i de norrländska skogarne kan komma 
till användning. Vi hafva här i dag hört, och det visste förut de flesta i 
denna församling, att det icke är alla träd som kunna utväxa till timmer- 
träd och att det är mycket som kan hindra tillväxten, mycket 1 skogen som 
kan hindra produktionen. Detta bör bort och allt som kan göras för att 
underlätta tillgodogörandet af gallringsvirke och affallsvirke från skogen — 
de s. k. ruttnande millionerna — är för vår nationalekonomi en särdeles be- 
klaglig sak. Det har här också varit fråga om att lagstifta. Lagstiftning 
är utmärkt och den verkar ju på sitt sätt fördelaktigt, men vi få icke vänta 
allt och icke för mycket af lagstiftningen. Det fordras också någonting annat, 
och det är kärlek och företagsamhet till hvad man har för sig. Jag tror, att 
man vinner mera genom markberedning än genom att bereda opinionen, 
som - det har varit tal om här i dag. Jag anser, att vi icke böra se denna 
fråga så mörkt, som öfverjägmästare Wallmo gjorde. Han yttrade, att man 
