OM VIKTEN AF SVENSKA SKOGENS BEVARANDE. 255 
vill fråga, hvad detta egentligen kan spela för en roll. Det kan endast ha 
betydelse ur den synpunkten, att Sveriges skogar taga slut några år förr 
eller senare. 
Beträffande den andre talaren, så framställde han en fråga. Han frågade 
nämligen, om statens skogar producera mer än enskildes skogar. Därvidlag 
är kanske icke någon tillräckligt exakt undersökning gjord, så att jag vill 
icke yttra mig om denna sak, men hvad som är faktiskt, är, att uthållighets- 
bruket åtminstone förekommer på statens skogar, hvilket det icke gör på 
enskildes, och härvidlag spelar uthållighetsbruket den största rollen. Det är 
naturligtvis endast en tidsfråga, då vi med afseende på statens skogar skola 
tillämpa det mest intensiva skogsbruket, men vi måste komma ihåg, att det 
blott är under få årtionden, som staten haft egentligt skogsbruk här i Sverige. 
Man får då icke begära att med en fåtalig personal, med stora arealer och 
med svåra kommunikationer det intensiva skogsbruket ögonblickligen skall 
kunna komma till användning i fråga om statens skogar. Vi veta nog, att 
statens förmåga att höja produktionen på sina skogar undan för undan kommer 
att stiga genom de erfarenheter, som dagligdags gifvas oss. Ty hvar och 
en känner nog till, att statens skogstjänstemän hafva ögonen öppna för hvad 
till skogens sanna bästa hör, och grunden härför är uthållighetsbruket. Det 
kan gifvetvis förekomma å statens mark en skog, som är 150 år gammal, 
och en förbipasserande person kan då tänka: det är märkvärdigt, att staten 
icke hugger bort detta bestånd. MHärpå svarar jag, att vi tänka på uthållig- 
hetsbruket, den stadigblifvande vinsten, men icke på vinsten för ögonblicket. 
Vi känna till genom våra undersökningar, att det visst icke är farligt, att 
låta omloppstiden springa upp till 140 eller 150 år, ty staten förtjänar mera 
genom att taga högre omloppstid än genom att taga en lägre sådan. Hufvud- 
saken är, att staten tänker på uthålligheten. Sedan kan man så småningom 
ingå i detaljer och tänka på, att hvarje bestånd skötes såsom det fordrar. 
Det är visserligen vackert, hvad den siste talaren yttrade om, att man skall 
bygga på kärlek till skogen, och att därpå kan man bygga allt. Jag tror 
emellertid, såsom jag ocksä sade i mitt inledningsföredrag, att om man blott 
bygger härpå, så kommer man snart till korta. Och hvad särskildt Dalarne 
beträffar, tror jag icke, att kärleken till skogen är så stor där, åtminstone tror 
jag icke att kärleken till skogen blir riktigt varm därstädes, förr än man har 
föremålet i sågramarne, men denna sorts kärlek vill jag betacka mig för. 
Konsuln Kempe: Jag ber att få hembära mitt tack till herr Wallmo för 
hans varma och fosterländska ord i fråga om skogen och jag vill instämma 
med honom däri, att det hade varit nyttigare för Sverige, om vi, i stället 
för återväxtlag, hade fått en lag, som bevarade de unga skogarne. Men 
däremot kan jag icke instämma i den mycket pessimistiska uppfattning, åt 
hvilken herr Wallmo gaf uttryck i fråga om den produktion, som skogarne 
i Sverige lämna. Jag vill påminna honom därom, att för 50 å 60 år sedan 
Norrland, som då var och ännu är den mest skogbärande delen af Sverige, 
till största delen var betäckt med urskogar. Man kan icke använda annat 
uttryck än urskogar, ty endast obetydliga områden nära byarne voro rörda 
af yxan; för öfrigt fanns det endast urskogar. Dessa skogar innehöllo, som 
bekant, en mängd utväxta träd, icke blott stora utan äfven små. Det är 
naturligt, att dessa utväxta träd måste bort, för så vidt skogsmarken skall 
blifva produktiv, och jag tror, att staten skulle handla oklokt, om den hyllade 
