OM VIKTEN AF SVENSKA SKOGENS BEVARANDE. 257 
Det är således ingen liten areal af Norrlands och Daläarnes skogar, hvarå 
skogssköfling ej kan äga rum. Nu har man sagt, att det vore lyckligt för 
landet, om staten ägde all skog. Jag vågar bestrida detta. Om vi industri- 
idkare icke hafva egna skogar att tillgå, så kunna vi icke existera. Det är 
lätt för skogsägaren att säga: Jag säljer icke mitt virke, om jag icke får det 
pris jag därför begär, ty hvarken staten eller bönderna hafva några fabriker 
eller något arbetsfolk. Staten säljer träden på rot, bönderna afverka själfva 
eller engagera löst folk för sina afverkningar. Vi industriidkare ha däremot 
fabriker och en mängd fast folk, och om vi icke hafva någon egen skog 
äro vi beroende af skogsägarne, som då kunna bestämma virkesprisen. I 
saknad af egna skogar kunna vi icke underlåta att köpa virke, äfven om det 
skulle ske med den största förlust. För den händelse bönderna eller staten 
skulle sätta sina pris så höga, att vi, då vi betala dessa priser, icke kunna 
konkurrera med andra länder på världsmarknaden, är det således helt enkelt 
omöjligt för oss i längden att existera, om vi icke hafva egna skogsresurser 
att tillgå. Jag tror ock att det är nödigt, att industrien är solid, ty af dess 
soliditet bero icke allenast industriidkarne, utan äfven de i industriens tjänst 
anställda arbetarne. Känna icke arbetarne, att de hafva en fast och säker 
ställning, utan utsättas för konjunkturernas ovissa växlingar så att de vid 
kritiska tillfällen riskera att bli afskedade, då tror jag, att vi få det oroligt 
i Sverige och, att det därför är mycket viktigt, att vi hafva en så fast grundad 
industri, att den verkligen kan sörja för och sköta om sina arbetare. 
Den sak, som här blifvit framställd af herr Wallmo, rör sig inom stora 
områden och man skulle därom kunna yttra sig länge. Jag vill emellertid 
sluta med att framhålla det, att staten ej kan vara i behof af att i Norrland 
äga mera skog, än den redan äger. Däremot tror jag, att i södra Sverige 
inköp af skog från statens sida kan vara af behofvet påkalladt. 
Jägmästaren Hollgren: Jag skall bedja att få yttra mig rörande herr 
Wallmos påstående, att staten borde inköpa mera skogsmark. För min del 
tror jag, att man icke får alltför mycket forcera denna sak, ty därigenom 
skulle man öka revirförvaltarnes göromål i hög grad, och om skogarne icke 
skötas väl, komma personer att säga: det är rysligt hvad staten sköter sina 
skogar illa! Man kan icke lägga på en människa mer än hvad hon orkar 
bära. Om man skulle säga åt en enskild skogs- eller bruksförvaltare: Ni får 
härefter tre gånger så mycket skog och mark som ni nu har att sköta men 
högre lön får ni ej, så skulle han antagligen säga, att han i så fall ej kunde 
ansvara för att skogen eller området i senare fallet blefve lika bra skött som 
i förra. Jag tror det skulle vara mycket svårt att få nya tjänster till stånd 
i riksdagen i samma mån som man inköper skogar i större omfattning än 
hvad hittills skett. I Hallands revir hafva särskildt statsskogarnes areal ökats 
dubbelt, mot hvad den var, när jag kom dit för 13 år sedan. Detta gör, 
att man icke kan sköta skogen så intensivt, som man borde och önskade. 
I Preussen hafva revirförvaltarne 3,000—4,000 oftast sammanhängande tunn- 
land att sköta, men här 30,000—40,000 tlnd och på flera hundra ställen 
belägna. Man kan under sådana förhållanden icke begära, att vi skola kunna 
sköta skogarne så intensivt som tyskarne. Därför tror jag att markinköp i 
alltför stor skala kan medföra mycket obehag för skogstjänstemännen. Jag 
anser därför, att markinköp böra ske, men att de icke böra forceras så 
mycket, att tyngdpunkten i detta hänseende skulle flyttas öfver på staten. 
