OM VIKTEN AF SVENSKA SKOGENS BEVARANDE. 261 
Hvad beträffar den allmänna förbrukningen så är sistnämnda siffra be- 
tydligt öfverdrifven. Enligt hvad erfarenheten visat, åtgår visst icke en och 
en half famn per person. Den fattigare befolkningen bränner endast skogs- 
affall, grenar och ris. 
Själf har jag varit med om att på 1860-talet uppgöra en dylik kalkyl 
för Gottland, och då kom jag till samma slutföljd, nämligen att afverkningen 
var större än tillväxten, och genom en enkel beräkning af den årliga bristen 
kom jag till det resultatet, att skogen på Gottland skulle vara slut inom 46 
år. Detta har visst icke blifvit bekräftadt. Mitt omdöme, som väl då var 
något omoget, har numera helt och hållet kommit på skam. Det är ganska 
bra skog på Gottland, fullt jämförlig med andra provinsers. Det är följakt- 
ligen mycket svårt att uppställa dylika beräkningar för ett större område och 
det vore önskvärdt, om vi kunde få sådana för hvarje revir. Det är detta, 
hvarpå jag tagit mig friheten att fästa uppmärksamheten. 
Öfverjägmästaren Wallmo: Hvad först beträffar konsul Kempes yttrande, 
att den gamla skogen i Norrland framför allt måste tillvaratagas, hvadan det 
icke skulle göra så mycket, om öfverafverkning ägde rum, så måste jag in- 
stämma däri, ty jag vill icke att något skall stå räntelöst, utan man skall 
se till, att man får bättre skog i stället. Nu är fallet, att jag själf därför 
tror, att öfverafverkningen med hänsyn till förekomsten af stora arealer oväxt- 
lig skog icke är alltför stor i Norrbotten och Västerbotten, hvilka län herr 
Kempes yttrande närmast gällde. Enligt min beräkning uppgår tillväxten 
därstädes till något öfver 3,000,000 kbm. Förbrukningen är 47"/, millioner. 
På statens skogar, som i Norr- och Västerbotten omfatta 40 procent af are- 
alen, förmodar jag, att ingen öfverafverkning äger rum, utan öfverafverkning 
skulle således vara till finnandes på de enskildes skogar. Det är gifvet, att 
man icke kan låta skogen stå och förfaras genom ålderdom, utan att man 
bör vara betänkt på att skaffa annan i stället, men fråga är om, genom 
hvilken institution detta skall ske. Vi måste, såsom herr Kempe yttrade, 
betänka, att vår export af virke belöper sig till omkring 200 millioner kr. 
årligen. Skulle vi tänka oss, att de timmerskogar i Norrland, som kunde 
kallas öfveråriga, skulle hastigare afverkas, så finge vi en högre export för 
några år, men genom denna hastiga afverkning skulle våra skogar förstöras 
för många tiotal år framåt. För öfrigt anser jag, att genom en sådan hastig 
afverkning i Norrland återväxten skulle alltför mycket riskeras. Detta är 
emellertid en fråga, som vi kunna behandla längre fram i dag. 
Herr Kempe talade om tillväxtsiffror och ville framhålla, att de skulle 
kunna sättas högre, om skogen vore väl skött. Jag vill framhålla, att det 
icke är fråga om, hvad skogen £ax producera, då den är väl skött, utan 
fråga är om, hvad skogarne zu /afkasta, och då kan jag icke få fram annan 
siffra, än den jag kommit till. Man kommer naturligen till helt annat re- 
sultat, om det blir en god skogshushållning öfverallt. Norrbottens och Väster- 
bottens skogar hafva emellertid icke nu den tillväxt, som de skulle kunna 
hafva; det är alldeles säkert. 
Beträffande hvad samme talare yttrade om faran af att staten blir för stor 
skogsägare, så erkänner jag, att i Norrbotten och Västerbotten, där staten 
redan äger 40 procent af all skog, behöfver den icke brådska med att un- 
derlägga sig mera skog. - Jag nämnde i mitt inledningsföredrag, att det huf- 
vudsakligen var i södra och mellersta Sverige, som staten ägde föga skog, 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1905. 19 
