262 DISKUSSION. 
högst 2 eller 3 procent. Om i dessa delar af landet statens skogstillgångar 
skulle ökas, så tror jag icke, att industrin skulle lida därpå, utan tvärtom. 
Herr Kempe sade, att om staten och bönderna rådde om all skog, kunde 
industrin icke lefva. Nåväl, industrin lefver nu, så länge skogen lefver. 
Men låt dessa industriidkare hålla på att öfverafverka sin skog, så finnes 
ingen makt i himlen eller på jorden, som kan låta denna industri fortlefva, 
sedan skogen tagit slut. Därför vore det bättre, att viss industri icke nu 
tjänade så mycket pengar, som den gör. Genom en uthållig skogshushåll- 
ning — låt vara att exploiteringen blir mindre — vinner man en inkomst, 
som kommer att räcka genom tiderna, och i och med detsamma kan indu- 
strin fortlefva. 
Beträffande herr Hollgrens yttrande därom, att staten icke bör lägga 
sig till med mera skogsmark, så får jag säga, att det på det högsta förvånar 
mig, att han framkommit med ett sådant skäl, som att man icke borde be- 
tunga revirförvaltarne med mera arbete. Jag är chef för ett distrikt, och 
jag har liggande på mitt bord anbud om inköp af skogar för millioner kro- 
nor, hvilka skogar jag gärna ville, att staten blefve ägare till. Blefve dessa 
skogar inköpta, torde mitt arbete komma att ökas högst betydligt, på grund 
af arrenden m. m., men ändå skulle det vara en glädje för mig, om dessa 
inköp kunde komma till stånd. Jag tror, att ingen skall gifva herr Holl- 
gren rätt i hans påstående. Vi, statens skogstjänstemän, få underkasta oss 
mer arbete, om det sker för statens och därmed landets bästa. 
Herr Hollgren sade också, att jag icke borde klandra de nya skogs- 
lagarne. Detta har jag icke gjort. Jag har tvärtom sagt, att lagen är god 
och nyttig i och för sig, men att den icke kan hindra skogssköflingen, hva- 
dan den heller icke kan rädda skogskapitalet. Den nya skogslagen är ut- 
märkt, den är grunden för all skogsskötsel, ty om icke återplantering sker 
på kalmark, så kan det icke blifva tal om skogsskötsel vidare. I södra de- 
larne af landet ligga en half million hektar kala på grund af skogssköfling. 
Om man haft denna lag förut, så hade denna mark icke legat kal utan varit 
beväxt med skog. Jag klandrar därför icke den nya lagen, utan jag beröm- 
mer den i stället, men jag kan icke berömma den för mera, än hvad den 
kan göra nytta för. Den gäller blott för återväxten, men den räddar, som 
sagdt, icke skogskapitalet. 
Den därpå följande talaren, herr Ljungberg, tog ett exempel från Da- 
larna, att en skogsman där för 15 år sedan gick till väga på det sättet, att 
han indelade en skog i hundra parceller för att sedermera afverka en par- 
cell om året, så att det skulle dröja hundra år, innan man kom till den 
sista delen, fastän skogen kanske redan för tiden vid indelningen var mogen. 
Att draga fram ett sådant exempel kan ju låta bra, men med den erfaren- 
het jag har om svenska statens skogsskötsel vill jag säga, att detta exempel 
får stå för hvad det kan, ty ingen må tro, att staten går till väga så, att 
om det finnes mogen skog öfver hela skogen, man indelar den för hundra- 
årig afverkning och afverkar endast endast en hundradel om året. Sådana 
fall förekomma helt enkelt icke. Det är alldeles gifvet, att staten därvidlag 
måste följa utvecklingens lag för skogen likaväl som för allt annat här i det 
praktiska lifvet. Det är möjligt — och jag vet att så är — att Falu- 
bergslag kostar mycket på sina egna skogsmarker genom kultur och utdik- 
ningar. Jag tror således, att den i det fallet har kärlek till skogen. Men 
