OM VIKTEN AF SVENSKA SKOGENS BEVARANDE. 203 
sedan kommer ett men, och det är, att Falu-bergslag inköper mycket skog 
för afverkning. Kanske större delen af hvad som går igenom deras ramar 
utgöres af sådan skog. Dessa skogar tror jag icke, att Falu-bergslag har 
den rätta kärleken till. Där afverkas mycket, mycket mer, än som kan 
tillväxa. 
Beträffande herr Ljungbergs uppgift, att tillväxten skulle vara I'/, kbm., 
så förnekar jag icke detta. Jag kan icke exakt yttra mig därom. Men vi 
få komma ihåg, att Falu-bergslag har sina skogar hufvudsakligen i södra 
Dalarna, och att den tillväxtsiffra af 0,90, som jag angifvit, omfattar icke 
blott södra Dalarna utan äfven norra Dalarna och mellersta och södra 
Norrland. 
Sedermera framdrog herr Ljungberg några exempel ur den nyss utkomna 
mindre skogstidskriften. Han påvisade, att det företagits tillväxtundersök- 
ningar på några profytor i Västerbottens län och söderut, och att i dessa 
fall tillväxten uppgått till 6 å 7 kbm. Naturligtvis finnes det i Västerbotten 
och kanske äfven i Norrbotten platser om några hektar, där tillväxten kan 
gå upp så högt som angifvits. Men man får icke framdraga sådana exempel, 
då det är fråga om att fastställa tillväxten i samtliga Sveriges skogar. Då 
får man icke endast taga i betraktande, att det finnes några bestånd, som 
hafva en stor tillväxt — 6, 7 å 8 kbm. — utan man måste äfven taga i 
betraktande sådana skogsmarker, där det icke finnes någon tillväxt alls eller 
också mycket liten sådan. 
Hvad därefter herr Tigerschiölds anförande beträffar, så kritiserade han 
de siffror jag kommit till angående den årliga förbrukningen af virke i Sve- 
rige, och sade, att jag helt och hållet glömde bort, att vi genom utvecklin- 
gens gång skulle komma därhän att kunna göra besparingar såväl med af- 
seende å husbehofsvirke som genom att tillvarataga det virke, som nu för- 
fares. Jag har nog icke glömt bort, att vi äro underkastade utvecklingens 
lag, och dit hör äfven, att vi skola spara i åtskilliga saker. Nu förhåller 
det sig emellertid så, att denna siffra af 15 millioner kubikmeter, som åtgår 
till husbehofsvirke, icke kommer att minskas, äfven om vi kunna göra be- 
sparingar med afseende å gärdselfång och genom införandet af bättre eld- 
städer m. m., ty jag är öfvertygad därom, att utvecklingen i Sverige har till 
följd, att husbehofsvirket kommer att ökas i stället för att minskas. Vi få 
flera gårdar, flera eldstäder genom de nuvarande sträfvandena efter egna 
hem, hvilka sträfvanden för öfrigt äro utmärkta, och detta kommer att öka 
åtgången af husbehofsvirket. Vidare kommer virkesåtgången att ökas genom 
anläggande af järnvägar och telefonförbindelser. Man får därför icke tala 
om, att man genom alla möjliga besparingar skall i framtiden kunna åstad- 
komma en minskning i den siffra, som angifvits för husbehofsvirket. Frå- 
gan är naturligtvis: hvad förbruka vi för närvarande? Det är därifrån vi 
få utgå. 
Jag har aldrig sagt, att staten borde underlägga sig alla skogar i Sverige. 
Jag sade, att det icke skulle skada samhällskroppen, om staten vore stor 
ägare af skog här i Sverige. Därtill inskränkte sig mitt påstående. Huru 
mycket skog som sedermera bör belöpa sig på hvarje gård, vill jag icke 
gifva mig in på. Jag vill, att staten skall vara stor skogsägare för att hindra 
skogsbrist och för att skydda den industri, som nu förefinnes och kan komma 
att uppstå. Jag har sagt, att den af skogen afhängiga industri, som finnes, 
