OM BETYDELSEN AF SKOGSFRÖETS HÄRSTAMNING. 295 
sin långsamma tillväxt och sin först vid rätt sena år inträffande könsmognad 
till de i tekniskt hänseende mest svårhandterliga objekt som man kan arbeta 
med, då det gäller ärftlighetsspörsmål. 
För att studera förhållandena härvidlag fordras nämligen icke endast 
att utså ett tiotal individer utan hundratals tallar. Det kommer således att 
dröja länge, innan man kan komma till några exakta uppgifter om ärftlig- 
hetsfrågan beträffande våra barrträd. Då emellertid med hänsyn till kottin- 
samlingen vargarne spela så stor roll, kan det tagas under öfvervägande, 
huruvida icke vetenskapen kan gifva dem ett visst berättigande såsom moder- 
plantor för våra skogar. Det synes som om uppträdandet af dessa träd 
med mera utbredda grofva grenar strödda bland sådana med finare grenar 
och en vackrare stam verkligen tydde på förekomsten af mellanraser. I så 
fall skulle enligt vår erfarenhet om mellanraser, af frö härstammande från 
kortgreniga kronor uppstå t. ex. 10 9 plantor, som hade vargtyp, men 
de öfriga kortgreniga kronor. ”Tager man frö från en vargtyp får man samma 
förhållande. Det blir 10 & vargar och 90 2 kortgreniga kronor. Således 
skulle det från skogsvårdens synpunkt vara likgiltigt, hvarifrån fröet härstammar. 
Denna åsikt är emellertid en ren hypotes, som dock synes mig äga ett visst stöd 
af tall- och granformernas uppträdande i våra skogar. Det fordras många år 
för att utreda denna fråga, men denna åsikt synes mig värd att taga vara 
på främst då det gäller Norrland, emedan tallfrö från andra träd än »vargar» 
där ofta är mycket svårt att anskaffa. Det synes mig som om från den 
vetenskapliga erfarenheten skulle kunna dragas fram skäl lika mycket för 
att bibehålla vargarna som att icke bibehålla dem. 
D:r Gunnar Andersson: D:r Hesselman har i hufvudsak meddelat, hvad 
man kan säga om den invecklade rasfrågan. En del af denna fråga, som 
synes mig i praktiskt afseende vara af stor betydelse och för hvilkens be- 
svarande jag hoppas att skogsförsöksanstalten skall bli i tillfälle anordna 
undersökningar är, huru långt man särskildt inom Norrland och i synnerhet inom 
dess kusttrakter kan våga förflytta raserna mot norr. Såsom d:r Kempe och 
och flera andra talare framhållit, ställer sig saken så att ju längre mot norr 
man kommer desto sämre blir fröskörden och desto dyrare det frö, som kan 
vinnas. Erfarenheten har lärt, att det icke går för sig att insamla uppländskt 
och mellansvenskt frö och så ut det i Jämtlands fjälltrakter, ty plantorna 
frysa bort. Men frågan gäller, huruvida man kan våga samla frö i Hälsing- 
land och sända det till Västerbotten. Det finnes inga erfarenheter i den 
vägen, men Öönskligt vore, om man kunde samla sådana, för att hafva till 
ledning i detta hänseende, ty det är en ekonomisk fråga af icke obetydlig 
ekonomisk räckvidd, men människan är nu sådan, att då det gäller att be- 
tala ut en summa penningar, så drager man sig därför, då vinsten för ögon- 
blicket är ingen, äfven om den framtida nyttan ett tio-tal år därefter mång- 
dubbelt återgäldar densamma. 
Jag tror i likhet med herr Hesselman att man får vara nöjd, om man 
kan få skog efter hemtraktens frö till något så när billiga priser, ty låt vara 
att rasernas ärftlighetsförhållanden gifva oss vissa procent af dåliga former, 
har man likväl i rensnings- och gallringshuggningar ett medel i sin hand att 
komma åt de sämre raserna och gynna de från trävarusynpunkt bättre. 
Till sist må några uppgifter meddelas rörande den »tyska tallen» hos 
oss, som lämnats mig af flera tyska forstmän och vetenskapsmän. Det på 
