296 DISKUSSION. 
sin tid på Västkusten och i Skåne så mycket använda tyska tallfröet lär 
i mycket stor omfattning härstamma från trakterna af Rehn, således från 
västra Tyskland, från ytterst usla bestånd, som dock voro starkt frögifvande 
och från hvilka kott lätt insamlades, hvaremot icke någon nämnvärd kvan- 
titet frö kommit från östra Tyskland. Där finnas dock vackra tallskogar. 
Resultatet har också visat sig inom vårt land. Helt annorlunda skulle säkert 
resultatet hafva blifvit, om detta sistnämnda frö varit tillgängligt i handeln, 
men än i denna stund står nog handeln med barrträdsfrö på samma stånd- 
punkt som för 25 år sedan handeln med klöfverfrö. Den, som vet huru 
denna vara förbättrats, bör icke misströsta om, att stora förändringar till 
det bättre kunna komma att ske äfven med afseende å barrträdsfrö. 
Jägmästaren Hollgren: Med afseende å hvad som framhållits om 
vargarne och att deras frö skulle lämna lika god afkomma som de vackra 
tallformerna böra vi komma ihåg, att dessa vargar mången gång uppkomma 
genom snötryck, skador af insekter och af vindar o. d. Men detta är något 
som de förväfva under sitt lif, och jag kan icke inse, att denna egenskap 
skall öfvergå till närmaste afkomman, lika litet som, då en människa förlorat 
en arm eller blifvit puckelryggig, dessa egenskaper öfvergå på atkomman. 
Det är de inre förhållandena, som omedelbart gå 1 arf, icke sådana som äro 
förvärfvade under trädets lif. I Halland förekommer en egendomlig forma- 
tion på tallarne, de hafva slipats genom vindarnes inverkan, men icke kan 
man tänka sig, att denna växtform skall gå i arf, om fröen af dem utsås 
på en annan trakt. De egenskaper, som bero af dylika omständigheter, 
gå nog icke i arf, åtminstone ej förr än de efter flera generationers för- 
sättande i samma förhållanden blifvit tillräckligt befästade hos trädet. Jag 
tror därföre, att vargarnes yttre egenskaper 1 vanliga fall icke inverka på 
afkomman, de måste ligga djupare i organismen för att kunna ärfvas af af- 
komman. 
Byråchefen Örtenblad: Jag skall blott be att få understryka hvad d:r 
Gunnar Andersson nämnde, nämligen att i Tyskland skulle finnas minst två 
tallraser. Jag vill påpeka, att det frö vi fått sades härstamma från mycket 
dålig tallskog i Rehn-trakten. Det bättre tallfröet, som dock icke släppts ut 
i marknaden, härstammar från Ost-Preussen. Om vi erkänna detta, hafva 
vi därmed också erkänt ärftlighetens förefintlighet. Hos ett vackert bestånd — 
låt vara att det har trädens stamform och öfriga egenskaper nedärfda genom 
århundraden eller årtusenden — äro dessa egenskaper ärftliga. Detta är 
just erkändt genom hvad d:r Andersson nyss anförde, och Sverige skiljer sig 
i detta afseende icke från Tyskland. Vi hafva äfven i vårt land skilda tall- 
raser med ärftliga egenskaper. 
Jägmästaren Westberg: D:r Hesselman missuppfattade antagligen mitt 
anförande, att jag velat påstå, att svenskt tallfrö obetingadt vore lämpligt för 
tyska förhållanden. — Jag delar fullkomligt hans uppfattning, att det för oss 
är af underordnad betydelse, om det svenska tallfröet icke är passande för 
Tyskland, om blott det är passande för Sverige. — 
Meningen med mitt anförande var hufvudsakligen att få kraftigt betona 
det, att vi icke få insöfva oss i den tron, att vårt frö är godt, endast därföre 
att det är svenskt. 
Direktören Holmerz : Denna fråga är af största vikt, i synnerhet då det 
är fråga om ärftligheten. Såsom herrarne veta, är det svårt att yttra sig om 
