TALLSPINNAREN I VÄRMLAND ÅREN 1903 OCH I904. 347 
Äggen äro något mindre än hampfrön, i början blågröna, sedermera 
gråa, och fastklibbas af modern merändels på trädstammar i hopar på 
omkring 50 st. En hona förmår lägga ända till 200 ägg, hvartill kan 
ätgå en eller annan vecka, likväl utan förnyad parning. 
Efter omkring 3 veckor framkomma ur äggen de små, håriga 
larverna, som nästan genast gripa sig an med gnagning på trädets barr. 
Mot hösten, när frost kan väntas, krypa de nedför stammen och under 
markbetäckningen på torra ställen, hoprulla sig där, och obekymrade 
om is, snö och köld hvila de fridfullt till påföljande vår. Då löser 
den begynnande värmen deras stelhet och väcker deras aptit, som drif- 
ver dem att åter vandra uppför stammen för att af hjärtans lust dag 
och natt frossa på trädkronornas läckra barr ända till hösten, då de 
åter söka vinterläger på marken. Under tiden hafva de från oansenliga, 
omkring 1,;,—2 cm, långa, smala och bruna små kräk, småningom för- 
kofrats till praktfullt brokiga, feta, 4—6 centimeter långa håriga djur 
med 8 par fötter. Till färgen äro de vanligen roströda och askgråa 
med hvita och svartaktiga fläckar. Stundom äro de dock så mörka i 
färgen, att teckningarne knappast synes. Alltid finnas dock, såsom för 
arten kännetecknande, två stålblått glänsande, praktfulla sammetsfläckar i 
ljusare fält tvärs öfver andra och tredje segmenten bakom hufvudet, hvilka 
fläckar särskildt framträda, när larven kröker nacken uppåt och hufvudet 
nedåt. Denna åtbörd utför den gärna när den oroas eller retas, men 
det är ännu ej med full visshet konstateradt, huruvida djuret då har 
för afsikt att med sin lysande skönhet blända orostiftaren, eller om det 
sker i medvetandet af att de vackra sammetshåren äro giftiga. — Nästa 
vår bestiger vår larv åter sina kära träd, sätter i sig ytterligare duktiga 
portioner mat för att uppnå 7—-8 cm. i längd, och spinner därpå framåt 
slutet af maj omkring sig en tät, brunaktig, tämligen fast silkeskokong 
fastsatt på någon kvist eller trädstam. 
Efter ett par dagar aflägger larven och placerar under sig sin 
ludna päls och förvandlas i en handvändning till en slät, brunbeskalad 
puppa utan annan rörelseförmåga än vrickningar med bakdelen för till- 
kännagifvande af sitt missnöje, när den på något sätt oroas. Har så 
puppan efter en månads hvila hunnit mogna, spränges skalet, och ur 
kokongens ena ända, där silkestrådarne redan vid inspinningen af lar- 
ven med förtänksamhet ordnats så att höljet lätt kan genomträngas 
inifrån, framkryper fjäriln hastigt med tillhjälp af sina sex ben. Den 
är då ännu ej vidare vacker. Kroppen har sin fulla storlek, men den 
egentliga prydnaden, de stora vingarne, synas blott som helt små skrynk- 
liga rudimenter på ömse sidor om mellankroppen. Nu söker djuret sig 
en passande plats, där det kan sitta orörligt med bakkroppen ned- 
