HUGO SAMZELIUS, 359 
kar samt år 1893 för björn, hvaremot skottpenningarna sistnämnda år 
för varg ökades till 50 kronor. Mindre afsevärda förändringar eller 
tillägg i den allmänt bekanta jaktstadgans föreskrifter vilja vi icke här 
beröra, enär vi längre fram ägna gällande bestämmelser ett kritiskt 
skärskådande. 
+ 
Den första uppsatsen, som ingår i fil. doktor J. W. Lindblads år 
1863 utgifna första årgång af Svenska Jägareförbundets nya tidskrift, 
är författad af jaktveteranen, hofjägmästare H. A. Falk, betitlas »>Pro- 
memoria vid förslag till ny Jagtstadgas uppgörande» och inledes med 
följande ord: »Hvad jagträttighet beträffar, synes i hög grad billigt, 
att hvar och en, som vill jagt utöfva, borde därför erlägga en afgift till 
Staten.» Samma uppfattning, hvars första offentliga framträdande i 
landet år 1828 vi i det förestående omnämnt, kom under åren efter 
1863 emellanåt till synes i litteraturen och gaf sig särskildt uttryck ge- 
nom Uppsala läns jaktvårdsförenings skrifvelse till k. maj:t den 5 
februari 1894 med begäran om införande af allmän jaktskatt. Till 
stöd för denna ansökan, som sedermera fick ej mindre än 13 efter- 
följare från andra jaktvårdsföreningar och hushållningssällskap, åberopa- 
des följande sakförhållanden: villebrådet aftar i vida högre grad än som 
kan förklaras af landets genom ökad kultur förändrade naturbeskaffen- 
het, beroende visserligen till någon del på rofdjursjaktens vårdslösande 
men i främsta rummet på den tilltagande hänsynslöshet, hvarmed jakten 
å nyttigt vildt bedrifves inom landet. Detta sistnämnda missförhållande 
åter har sitt upphof däri, att det till följd af vissa omständigheter, så- 
som lättade kommunikationer, större tillgång å prisbilliga jaktgevär, 
nutidens sportifver m. m. uppstått en beständigt tillväxande klass af 
mer eller mindre tillfälliga jaktidkare, hvilka sakna intresse för att skona 
villebrådsstammen å de marker, som de med eller utan lof begagna. 
Ett medel häremot anses den i de flesta europeiska länder förekom- 
mande jaktskatten vara — somliga hafva yrkat en skatt af 20 kronor, 
andra att den ej borde understiga 10. Härigenom väntas antalet jakt- 
idkare skola inskränkas till sådana personer, som intressera sig för 
villebrådsstammens bevarande och förökande, hvarjämte väl jaktvården 
och jaktlagarnes efterlefnad torde kunna främjas, hvilket är så mycket 
viktigare, som det vilda £ax blifva en högst afsevärd tillgång för staten. 
Skogstjänstemännen och länsstyrelserna uttalade sig i allmänhet 
för jaktskatten, äfvenså domänstyrelsen, medan däremot det öfvervägande 
antalet landsting afstyrkte en dylik beskattning. Mot förslaget har blifvit 
anfördt, att jaktskatten vore orättvis och obillig ur skattesynpunkt, enär 
en person med vidsträckta jaktmarker och riklig vildttillgång komme 
