360 ÅTGÄRDER TILL DEN SVENSKA JAKTENS FÖRBÄTTRANDE. 
att betala lika mycket som en med små marker och ringa vildt, att 
skatten menligt inverkade på äganderätten, enär de små hemmansägarne 
ej kunde betala skatten, därigenom uteslötes från af ålder lagenligt bruk 
af sin egendom och sålunda lede inskränkning i förfoganderätten till 
fördel för förmögnare personer, samt att förslaget underlättade utöfvan- 
det af ett nöje eller en sport på bekostnad af ett förvärf (jakt på mat- 
nyttigt vildt) eller en nytta (jakt på rofdjur). Vidare har blifvit nämndt, 
att den matnyttiga villebrådsstammen liksom ock vissa delar af hus- 
djurs- och fjäderfäskötseln skulle äfventyras, därest ej rofdjuren finge 
jagas så, som den nuvarande, fria jakten tillät, att oloflig jakt skulle 
genom den höga skatten och prisstegring å nyttigt vildt löna sig bättre, 
hvadan väl ingen minskning i antalet tjufskyttar torde vinnas genom 
skatten, samt att, därest jaktskatt ändå blefve genomförd, denna då 
måtte bringas i öfverensstämmelse med jaktstadgan och ej komma att 
gäldas af jordägare för jakt å egna ägor. 
I skogstjänstemännens utlåtanden har vitsordats en ständigt minskad 
villebrådstillgång — detta i all synnerhet på allmogemarker och där 
jorden är styckad i smärre ägolotter — hvaremot å kronoskogarne och 
en del gods vissa vildtarter, såsom tjäder och hare samt möjligen äfven 
älg och rådjur, snarare ökats. Minskningen har, om man bortser från 
förföljelsen af somliga flyttfågelarter i andra land samt från genom torr- 
läggning af mossar och kärr reducerade uppehållsorter, egentligen vållats 
genom jägarnes tätnade led och då enkannerligen sådana »jägares»>, 
hvilka med eller utan dispositionsrätthafvarnes lof och minne hemsökte 
andras marker, där de ej gitte intressera sig för det vildas bevarande. 
Domänstyrelsen ansåg en jaktskatts införande sålunda i flera hänseenden 
såsom ett säkerligen verksamt medel, om än många svårigheter komme 
att yppa sig vid dess genomdrifvande i praktiken. Jaktskatten, som 
ej blefve liktydig med eller förenad med föreskrift att lösa särskildt 
vapenpass, borde afse endast i jaktstadgan omförmäldt, fridlyst vildt. 
Olämpligt och inkonsekvent vore nämligen, om de af stat, landsting 
och hushållningssällskap utbetalade rofdjurspremierna skulle motarbetas 
genom påläggande af skatt för jakt å dylika djur. I fråga om Norr- 
land och lappmarken har blifvit anfördt, att jaktskatt ej borde införas 
i lappmarkerna, där jakt och djurfång ännu ägde karaktären af närings- 
källa och dessutom ofta behöfde utöfvas till värn och skydd för egen 
person eller boskapen, men väl i kustsocknarne nedom lappmarksgränsen 
samt att jordägare, eventuellt dennes hemmavarande söner och svär- 
söner, borde vara fri från skatt på egen mark och grund. Ett oefter- 
gifligt villkor för effektiv kontroll öfver den föreslagna lagens efterlefnad 
säges vara det, att kommunerna i detta hänseende intresseras genom 
