LI KARL-ERIK FORSSLUND. 
Det låg en skog för sig själf just i kanten af bädden, det var den 
vackraste skog i hela skogen, en praktfull stad med tinnar och torn 
och pelarsalar, med tunga mjuka draperier i salarna och dyrbara blom- 
stermattor på alla gator. 
Draken hade redan sträckt ut en af sina polyparmar för att dra 
den till sig och famna och sluka den, hela staden i en munsbit. Isin 
nöd lofvade då konungen att ge honom sin egen dotter, hela dungens 
vackraste tall, bara han i gengäld ville skona staden. Draken sam- 
tyckte, och en dag, när kungadottern stod i drömmar i stadsporten och 
stirrade bort mot grannstadens port, där hennes käraste också stod och 
stirrade i längtan — då sträckte draken ut sin arm och drog henne till sig. 
Konungen dog af sorg, staden sörjde med, tinnar och torn och 
pelare behängdes öfverallt med den svarta skägglafvens sorgflor, de 
skimrande gröna draperierna färgades också svarta, gatornas blomster- 
mattor beströddes med ris och barr. Men inom sig fröjdades hela 
staden i hemlighet; nu skulle den själf bli skonad, en hade offrats för 
dem alla, det var ju grymt, men så var världens gång, och hennes namn 
skulle alltid lefva och hedras, det måtte väl vara ersättning nog för den 
lilla lyckodröm som grusats för henne. Mer kunde man inte göra, all 
rättfärdighet var uppfylld, nu kunde man lugnt fröjdas inom sig och 
vänta, att den nya vårens glada stormar skulle slita bort sorgfloret och 
fylla staden med sol och grönska igen, och med flygande fanor och 
klingande spel. 
Och den nya våren kom, och alla gladde sig åt den väntade fri- 
hetsfesten. 
Men det vardt ingen fest. Stormen kunde inte slita bort sorgfloret. 
Det växte i stället, det slingrade sig allt tätare kring pelare och torn, 
det hängde sig tjockt framför alla fönster, det snärjde alla lefvande va- 
relser i sitt trassliga garn, fjättrade och ströp dem. 
Staden var död, en ruin, och den sjönk för alltid i drakens gap. — 
Draken synes nu inte i vanliga fall. Han gräfver ner sig i sin 
bädd och ligger där gömd och lurar. Och bädden breder sig slät och 
jämn, till synes hård och blank som ett dansgolf. 
Där dansas nog också. Där dansa hans tankar, det är stormar 
och giftiga dunster. Han är en trollkarl, han förvandlar dem till lef- 
vande väsen, till troll som han själf, och där dansa de, än alldeles 
osynliga som han själf, än svepta i dimmans böljande slöjor — dyr- 
bara balklänningar, tunna och fina, den som råkar in i deras hvirflande 
svaj och deras heta fuktiga doft, den blir dårad och yr och hittar aldrig 
vägen hem igen, vill inte hitta den, vill stanna där i dimdrömmarnas 
dans och ensamhetens tunga rusande doft. 
