UR KOPPÅNGENS SAGA. 433 
Och ville han ut och bort, så kan han inte, ty golfvets matta är 
flätad af snaror och giller, hvar maska är en slingrande refva, hvar 
refva är en snara, vid hvart steg fastnar han, och när han fastnat rik- 
tigt hårdt, så gungar golfvet och sjunker och ger vika. 
Nej, den är intet dansgolf, drakens bädd, den är ett stort slagfält, 
fullt af trupper. Skogarnas riken rundtom har ingått bundsförvandtskap 
och alla skickat ut sina härar för att kämpa mot trollen, mot storm 
och dunst och dimma. 
Ty Koppången är skogbeväxt — idel låg skog men delvis urgam- 
mal ändå, stannad i växten. Än hopad till holmar och dungar, än 
uppställd i långa räta led. Ån en tjock mur med en port där vägen 
smyger in, än en spridd gles grupp. Och däremellan enstaka träd och 
buskar strödda öfverallt på heden. 
Ett stort slagfält, fullt af trupper. Alla orörliga och tysta nu på 
vintern, som i väntan före striden, eller som i en stunds hvila och and- 
hämtning mellan drabbningarna. Men i själfva verket rasar striden 
också nu, ty den rasar ständigt och jämt utan uppehåll, fast så tyst, 
så hemskt ljudlöst och stilla. 
Där stå de, trupperna, samlade i täta hopar, ingen vet hvad som 
försiggår där inne i det mörka vimlet. 
Där har ett regemente skingrats, splittrats, är i upplösning och 
flykt åt alla håll. Där tågar ett annat fram i god ordning, led vid led, 
man vid man. 
Där ligger en spridd skyttelinje, färdig att gripa in. Där komma 
hjälptrupper, en liten utvald skara, sluten och säker, tyst och orubblig 
fast den vet hvad den går emot. 
Och där rusa enstaka soldater, gubbar och ynglingar om hvarann, 
af och an öfver fältet, som kurirer och patruller, flyende eller fram- 
stormande, vilsna och skrämda till vanvett eller blindt jagande mot ett 
mål långt bort. Och där ligga fallna och sårade, nersjunkna i snön; 
somliga nedtrampade och redan ur leken, orörligt utsträckta; andra för- 
söka ännu att resa sig, lyfta hufvudet, höja en arm, vända och 
vrida på sig; lyckas kanske komma upp på knä — men stanna så, 
förstenade, i kramp, eller sjunka tillbaka igen, kraftlösa, utan sans — 
eller än värre, med klar tanke och alla sinnen vakna och viljan spänd 
och flammande och full af lif — men kraftlösa ändå, vanmäktiga, ur 
leken. 
Man kan tänka sig hur det går till ända från början. 
Där står en trupp, samlad och sluten, unga friska viljor och hög- 
resta smidiga gestalter i lysande grön uniform, med nya skimrande 
fanor och hvässade spjut. Så komma trollen — från alla håll, smy- 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1905 30 
