434 KARL-ERIK FORSSLUND. 
gande i dimman, stormande i yrsnö — hugga in öfverallt, sticka och 
slita och begagna alla möjliga knep — blåsa snömoln och hagelskurar 
i kämparnas ansikten, knuffa dem bakifrån, krypa in mellan dem och 
linda armarna kring deras ben för att rycka omkull dem. De stå orubbliga, 
ingen darrar, ingen vacklar. Men trollen komma igen, åter och åter. 
Nya för hvar gång, alltjämt nya, tills de gamla tillräckligt hvilat ut 
och fått hela sin förra styrka. Intet uppehåll, ingen rast och ro. Stode 
man åtminstone på fast mark — men här gungar jorden, våta fötter 
får man och hinner aldrig torka, får feber och frossa. Och dålig näring, 
får aldrig äta sig mätt — bara dricka, törsta slipper man, men det är 
farliga giftiga drycker som rusa och försvaga, trollens brygd, drakens 
eget blod som eldar och stärker för stunden men i längden slappar 
och förtär. 
Så börjar nederlaget. Främsta ledet, skyddsvakten rundtom, börjar 
tröttna. En och annan bleknar, får grått hår af skräck. Kläder och 
fanor slitas i trasor — en arm sjunker maktlös, en lans bryts. Någon 
faller på knä, en annan segnar helt till marken. Det sprider sig, allt 
fler falla. Truppen är bruten, upprifven, slaget är förloradt. Trollen 
trampa ner de fallna och flyga segerdruckna och tjutande af jubel därifrån. 
En eller ett par af de slagna står dock kvar ensamma och döds- 
trötta. En gammal veteran — låg tjock stam, grofva knotiga grenar 
— helt förtorkad och utsugen och naken, bara ett torrt skinn, skrum- 
pet och grått, fullt af små hål som efter kulor. Eller en yngre, ännu 
helt grönklädd, men det är någon enda seg och stark vilja, och äfven 
han är småväxt, förkrympt och hopsjunken, väderbiten och illa åtgån- 
gen på ett eller annat sätt — kutryggig, snedvriden, enarmad, i alla 
fall vanskapt eller lemmalytt. 
Där vacklar en naken och ärrig yngling, han har lyckats rädda en 
grön flik af fanan och viftar med den i luften, som för att samla de 
skingrade som än kunna röra på sig — men ingen kommer, ensam står 
han där och viftar. 
Där stå två tätt bredvid hvarann — en hög torr granskate, sårad 
till döds, och han stöder sig på en frisk och smärt unggran. Hon har 
följt honom och stått vid hans sida i striden, han har varit hennes 
skyddande sköld, därför står hon ännu osårad och stöder honom — 
men han är tung, och sorgen är än tyngre, han skall digna till slut, 
de skola bägge falla, när stormen kommer och trampas ner af dimmans 
dansande troll. 
Men nära dem skjuter några småttingar upp ur snön. Inte så stora 
som trumslagarpojkar en gång, riktiga tomtebissar med spetsiga gröna 
toppmössor. 
