UR KOPPÅNGENS SAGA. 435 
Och ser man efter bättre, så sticka slika toppmössor upp än här 
än där öfver hela Koppången, inne i dungarna, midt ibland de gamla 
gråa skeletten, midt ute på den öppna hvita vidden, dit inga trupper 
vågat sig än, eller där de för längesen fallit och begrafts i djupet och 
blifvit strån i drakens bädd, blifvit muskler i hans slappa kropp. 
Det är väl flere kämpar som haft sina kvinnor med sig. Och där 
har växt upp ett nytt släkte midt i slagfältets öken, midt i stridens 
oro och villervalla. 
— Hm, säger en hundraårig tallgubbe, en gammal gråskägg-yf- 
vig och skinntorr invalid, som står ensam där ute på snöslätten; något 
stort folk att språka med har han inte på långa håll, men rundtomkring 
sig har han en skara tallplantor och smågranar, och dem berättar han 
sagor för. 
Koppångens saga förtäljer han, mycket bättre och roligare än den 
här blifvit berättad efter honom. 
Han talar om den långa segslitna striden mellan mossan och sko- 
gen, mellan myrens glupska härjande gamla drake och tallskogens unge 
Sankt Göran. Grönskans och solens och lifvets strid mot alla de gråa 
dimmornas, de giftiga dunsternas, de sjuka markernas troll. 
-— Jo, jag har varit med själf i den striden, säger han, han brum- 
mar som en gammal björn och nickar med sitt gråa rufsiga hufvud. 
Stryk fick jag — jag lefver väl än, men det är med lite lif. Stryk 
fingo vi allihop, de flesta mer än de tålde vid. Trollen äro starka, 
draken är seg. Inte vet jag hvem som ska' rå till slut — inte tror 
jag, att ni småttingar äro af bättre virke än vi gamla. Men detär ro- 
ligt att se, att ni inte låta skrämma er — det är rätt, ge er inte, håll 
bara ut, och håll ihop, så går det lättare! 
Han tystnar, ser uppåt storskogen först på ena, så på andra sidan 
myren och talar igen. 
— Ser ni småttingar, säger han — ni är inte bara krigare, som 
skickats ut mot trollen. Ni är också ämnade till pelare i en bro, som 
skall byggas här tvärs öfver djupet och binda ihop bägge stränderna 
— till grundmur för en bred brygga, som skall slås öfver hela gung- 
flyn och förvandla den till fast mark så småningom — ett tjockt och 
tungt täcke, som skall kastas öfver draken och kväfva och begrafva 
honom. Det är inte gjordt i ett slag — vi ha hållit på att bygga i 
många, hundra år, än har grunden bara sjunkit och sjunkit, vi äro inte 
många som kunnat hålla oss uppe, vi ha föga uträttat och ändå haft 
det svårt. Rent ett litet helvete ibland, när stormen ville vräka ikull 
oss, vi kände marken svikta under oss och benen vika sig, vi kände 
oss dödströtta och hopplösa och sågo ingen räddning, ingen möjlighet 
