436 KARL-ERIK FORSSLUND. 
att stå emot och hålla sig rak — tänkte bara att det lönar sig ju inte, 
det finns ingen hjälp för oss, bäst att ge upp striden med ens och låta 
sig sjunka och ändtligen få lite lugn. Ja, roligt var det inte, jag är 
ibland förvånad själf öfver att jag står här än och brummar. 
Han tiger, sjunker i tankar, mumlar i skägget. Höjer så rösten 
på nytt och fortsätter. 
— Och det säger jag er, småttingar, inbilla er inte, att ni får det 
lättare — vänta er inte något vidare lugnt och sorgfritt lif. Minns 
hvad ni har i blodet — stridens oro, slagfältets ödslighet, viddens en- 
samhet och tungsinne. Och alla de fallnas suckar, många släktleds 
gäckade längtan och vanmäktiga raseri inför det omöjliga. Sådana 
öfvergångsvarelser och förposter som vi ha äran vara, ni och jag — 
någon riktig ro kunna vi aldrig känna, har ju inte ens fast mark under 
fötterna, måste alltid känna oss utkastade på vidden, lösryckta från 
jorden, från storskogens slutna trygga samhälle; ensamma mellan två 
stränder. Och måste alltid längta till båda, tillbaka till den gamla, 
som vi härstamma ifrån — till hennes stillhet och kända trefnad och 
trygga hägn — och fram till den nya, som vi skönja i fjärran, lik ett 
luftslott i solrök med lockande gåtor och anade under. Och-måste veta 
att det bara blir längtan, att vi aldrig kunna gå tillbaka och aldrig hinna 
fram, att vi måste stå där vi stå som små pelare i den stora bryggan 
mellan de två stränderna. — 
Han hämtar andan — står stum en stund och stirrar ut i rymden 
— vaknar så och skakar på sig. 
— Men det där förstå ni inte än, pysar, säger han — bry er 
inte om det, det är bara gubbprat. Nej väx ni och stå på er och låt 
inte trollen skrämma er — grubbla inte, utan tänk bara på att det är 
ett härligt och rikt och benådadt lif, som väntar er. Det är en härlig 
lott att få stå så här fritt och främst, få brottas med stormarna och 
brännas af solen, få kämpa och längta — då känner man att man lef- 
ver, och det är ändå det viktigaste, det är målet och meningen med 
alltihop! 
Så predikar den gamla lurfviga tallgubben på Koppången, och 
småtallar och unggranar sträcka på sig och stirra undrande bort emot 
storskogen på andra sidan myren. 
Det var också någon mer än barrbuskarna, som fick i sig tallgub- 
bens predikan. 
Det var en ung man, som kom skidande öfver myren och just hann 
lagom fram för att få höra det stora talet. 
