UR: KOPPÅNGENS SAGA. 437 
När det var slut, vände han blicken mot predikaren, som visser- 
ligen hvarken kunde se eller höra honom, nickade leende och sade: 
— Tack skall du ha, farbror! Du har en stark talegåfva och en 
ännu starkare tro. Men jag är rädd att inte ens den räcker. Jag 
fruktar, att det är ännu svårare än du vet af. Ni ska nog aldrig kunna 
göra kol på trollen — det är tråkigt, men det är nog så. Den där 
bryggan öfver djupet, det där täcket öfver draken — de bli nog aldrig 
färdiga — om ni inte få hjälp. 
Men hjälp ska ni få. Det finns bara ett sätt. Att åderlåta dra- 
ken — koppa Koppången! — sticka hål i hans svampiga kropp och 
leda bort hans onda tjocka blod. 
Då blir hans trollmakt bruten. Då skall han inte kunna afla 
några småtroll mer, hvarken dunster eller dimmor. Och inte kunna 
sluka några städer och prinsessor eller dra ner några skogar till halm 
i sin bädd. Då ska ni få fast mark under fötterna — få kraftig föda 
i stället för gift — och få grund för bropelarna, som aldrig sjunka. 
Men det dröjer, det dröjer. Vi mata alla gamla drakar och 
amma till och med upp nya i stället för att sticka knifven i dem alla. 
Vi ge dem nycklarna till alla våra gröna sagostäder, vi stoppa själfva 
deras bädd, vi ge dem allt hvad de begära och mera till. 
Och en gång ha vi gett dem allt och stå där och se, hur den 
sista torraken sjunker i djupet, själfva ingenting annat än gråa skrumpna 
torrakar i en ständig dimma på en gränslös öde myr. 
Ynglingens hufvud sjönk tungt, och han stirrade rakt fram med 
rynkad panna. Så kastade han upp hufvudet och knöt handen. 
-— Men vid gud, ni ska få hjälp, sade han. Kanske kommer den 
inte i din tid, gubbe, kanske blir du inte räddad själf — förlåt mig det, 
jag ska göra, hvad jag kan. Och kan jag något göra, så är det du, 
som lärt mig det — men kan jag inte mer, så kan jag stå där jag 
står, det har du också lärt mig, och det ska du ha tack för! 
Han nickade igen, for bort öfver snöslätten med långa glid och 
rände ner stafvarna hårdt och kraftigt, så att det blef två rader djupa 
hål genom skaren, där han gått fram. 
