404 GUNNAR ANDERSSON. 
kring Ljusnedal med tjogtals hufvudskott (fig. 6). Särskildt illa åverkar 
därför en vinter sådan som 1902—03 års tallbestånden, i det att alla hufvud- 
skott frysa bort och i stället för ett toppskott ett flertal sekundära sådana 
utväxa. Knappast någon enda tall under 60—70 år kunde här upp- 
täckas, som ej svårt skadats nämnda vinter. De unga tallarne(8—10 
är) voro ofta helt utgångna och hela stambildningen hos talrika andra 
fullständigt förstörd. Äfven granen var mycket angripen, liksom fallet var 
öfverallt i fjälltrakterna i Jämtland. Också enen, kråkbäret och ljungen 
voro i Ljusnedalstrakten illa skadade. Såvidt iakttagelserna nå, synes 
sydsidan af buskarne i regeln borttorkad.» 
Att förhållandena gestalta sig likartade äfven i andra fjälltrakter är 
högst sannolikt. Ett direkt stöd härför är revirförvaltarens i Sorsele ord 
»endast buskformig skog, således skog under 50 år, har angripits. Ju 
grenigare, buskformigare och frodigare skogen vuxit, ju hårdare har den 
angripits.» 
Det lider intet tvifvel att det beträffande tallen i den öfre barrskogs- 
regionen finnes utpräglade »frostlägen>, d. v. s. områden, där med mellan- 
tider af ett fåtal år hela tallbeståndet svårt skadas. Det är å sådana 
den buskformiga, illa vuxna skogen uppstår och denna har naturligen 
1903 alldeles särskildt hårdt skadats. 
Den betydelse torka af detta slag har för barrträdsgränsens förlopp 
och särskildt tallens utbredning belyses äfven af en annan iakttagelse 
gjord några mil härifrån, hvilken därför må i korthet omnämnas. Syd- 
ligaste Jämtlands fjälltrakter utgöres som bekant af ett vidsträckt gran- 
skogsområde, inom hvilket tallen endast på ett fåtal ställen lyckats bi- 
behålla sig, antingen som större öar i granskogen, såsom vid Vallbo, 
Stora Rensjön och ett par andra ställen, eller ock som vanligen är fallet 
: såsom enstaka trädgrupper eller träd i de flesta fall i myrkanter. 
Uppe på det myrländta platålandet mellan Rännberg och Landverk 
i Åre socken träffades 1904 på en höjd af c:a 590 m. o. h., en enstaka 
gammal tall (fig. 7), den enda som iakttogs på omkring en mils afstånd. 
Tallen stod i en myrkant, så att dess rötter sträckte sig å ena sidan i 
morän, åa andra ut i myrjord. Kring densamma funnos åtskilliga meters- 
höga plantor, hvilka under många år visserligen tillvuxit mycket sakta, 
men dock utgjorde en god utgångspunkt för en tallföryngring på platsen. 
Hvarenda en af dessa tallplantor hade under 1903 års vinter 
dött och därmed var för lång tid, kanske för alltid tallens utbredning 
på denna dess gränspunkt i tjället omöjliggjord. 
För att utröna huruvida skottens längd och en eventuell därmed 
möjligen i samband stående svagare förvedning i det ena skottet jämfördt 
