SKOGSVÄRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 1905, H. I2. 
Om höstplantering af tall. 
Af Fredrik Giöbel. 
Ända tills för några år sedan trodde jag, att plantera tall, vore det- 
samma som att spela på lotteri. Själf hade jag ej försökt det, men de 
plantsängar med röda, lurfviga tallplantor jag någon gång fick se rub- 
bade ej min åsikt, som lutade därhän att, sloge själf- eller rutsådden 
fel, vore hjälpplantering af gran det enda möjliga, försävidt man ej ville 
använda lärk eller andra trädslag. Det förefaller verkligen som om 
tallplantering med få undantag alldeles vore bortlagd här i bygderna och 
det för länge sedan, ehuru vi här dock hafva härliga tallmarker. De 
flesta gamla skogvaktare säga sig hafva försökt, men afstått, enär plan- 
torna skyttade för dem. 
För några år sedan, kom jag emellertid genom samtal med kam- 
rater från sydligare landsändar underfund med knepet. 
Felet var: man har användt för gamla tallplantor, m. a. o. de ha' 
fått stå för länge i såddbädden. 
En tallplanta bör ej under några omständigheter få stå mer än en 
vegetationsperiod i frösängen. Visserligen går det stundom att plantera 
oomskolade tvååringar, ibland kanske t. o. m. ännu äldre, men för det 
första är skyttefaran inte så långt borta och för det andra, och detta 
måhända viktigast, är deras framtid osäker, efter 10—20 år blifva de 
kanske missformade eller vanväxta. Månne man ej i Tyskland haft obe- 
hagliga erfarenheter härutinnan? 
Nej, sätt ut småplantorna — där man ej anser sig böra tillgripa 
det ännu säkrare sättet att plantera omskolad tall — på kulturfältet i 
fyllda gropar eller med spett och fylljord redan vi ett års ålder, på våren, 
eller ännu hellre vid fyra månaders ålder på hösten samma år de blifvit 
sådda. De äro lika utväxta då som nästa vår och gå ännu säkrare till 
än vid vårplantering, i synnerhet i orter där våren och försommaren 
bruka vara torra. Det är ju klart att om slarf begås vid planteringen, 
så att plantan ej sitter fast eller jorden ej blifvit väl lagd och tillpackad 
