133 



till Mälaiiandskapen) samt från ett par punkter i södra Norge. De 

 äro av ytterst växlande utseende, från grova solforiner med långa 

 vippgrenar, och ett fåtal stora, violett anlupna småaxsamlingar, 

 till ytterst gracila skuggformer med talrika, helt små axsamlingar, 

 från former med starkt håriga småax till sådana med alldeles kala 

 skärm- och blomfjäll. Klart är, att här föreligger en blandning 

 av genotypiskt mycket skilda former, som blott, när överhuvud 

 någon grund för bestämningen kan spåras, förete en viss grad 

 av fenotypisk likhet. Om var. lobatcL så som den i allmänhet 

 uppfattats, torde man med skäl kunna påstå, att den saknar varje 

 systematiskt värde. Men en och annan florist har otvivelaktigt 

 med detta namn avsett att beteckna en mera bestämd och fastare 

 avgränsad typ. Så är fallet t. ex. med Ostenfkld (anf. st.), som 

 med hänvisning till Drejehs originalexemplar anser dennes ur- 

 sprungliga var. lobata alldeles motsvara Grakbxers D. Aschersonkma. 

 En noggrannare granskning av de Dactijlis-iovmer, som kallats 

 för I), glomerata var. lobata eller med lika gott fog som ifråga- 

 varande exemplar kunde ha betecknats på detta sätt, har givit i 

 huvudsak följande resultat. Åtskilliga exemplar avvika från "typisk" 

 I), glomerata knappast genom andra egendomlighetcr än sådana 

 som kunna antas vara en direkt följd av de skuggiga ståndorter, 

 de uppenbarligen tillhört. De äro bleka och spensliga, men ha 

 relativt stora småax och framför allt m. 1. m. tydligt hårbräddade 

 skärm- och i regel även blomfjäll. Svårare utredbara äro de for- 

 mer, vilkas småax sakna längre hår och blott uppvisa en m. I. m. 

 riklig förekomst av scabritier framför allt längs fjällens köl. I 

 detta hänseende förekomma för övrigt alla övergångar från for- 

 mer med hårighet över fjällens hela yta, över sådana med endast 

 stundom ytterst svagt fransad köl, fram till sädana, som alldeles 

 sakna längre hår. Att former av sistnämnda slag finnas, vilka 

 måste hänföras till I), glomerata i inskränktaste mening, omtalas 

 redan av Witte (anf. st., sid. 51). Att ensamt på småaxens hå- 

 righet grunda någon mera djupgående systematisk skillnad kan 

 jag därför ej finna berättigat. Någon självständig utbredning har 

 jag ej heller kunnat finna gälla för nämnda formkomplex. Vis- 

 serligen äro hithörande former vida sällsyntare än de med håriga 

 småax försedda, men jag har sett dem norrut ända till Medelpad 

 och Karlsö nära Lyngenfjords mynning (70° N. Br.). Tydligen ha 

 de ofta förekommit tillsammans med håriga former. Vore hela 

 denna formserie att betrakta såsom identisk med 1). Aschersoniana, 



