134 



sä vore alltså enligt ovanslående dess värde e] särdeles stort. Men 

 något sådant har icke varit Graebners mening. 



Såsom utmärkande för DactijUs Aschersoniana anför Graebner 

 (anf. st.; jfr. även Ascherson iind Graebner:" Synopsis der mittel- 

 europäischen Flora", II: 1, 1898—1902, sid. 381) bl. a. följande: 

 hela växten livligt ljusgrön (hos D. glomerata grågrön); kala småax, 

 som äro mindre (intill 8 mm långa) än hos I), glomerata^ men 

 ändock vanligen innehålla ett större antal blommor ("meist 6-blu- 

 thig"); skärmfjäll tunnare, hinnaktiga och med starkare framträ- 

 dande nerver. Andra karaktärer lämnas av de krypande rhizomen 

 med intill decimcterlånga utlöpare (på naturliga ståndorter!) samt 

 den förlängda och gärna överhängande axvippan med långa (intill 

 1 dm) vippgrenar. På så gott som alldeles samma sätt framhållas 

 olikheterna av Ostenfeld (anf. st.). Witte däremot anger olik- 

 heten i bladfärgen på ett helt annat sätt. Han säger nämligen 

 (anf. st., sid. 24), att I). Aschersoniana utmärkes av "sin lifligt 

 violettgröna färg, h vilken f. ö. är rätt egenartad och lätt igen- 

 kännbar", medan hos I), glomerata bladfärgen "växlar mellan ljus- 

 grön och mörkgrön eller blågrön, ehuru naturligtvis äfven med 

 svagare eller starkare violett anstrykning, dock ej af samma ton 

 eller nyans som hos Dactijlis Aschersoniana" . Både Graebner och 

 Witte framhålla, att I). Aschersoniana vid odling, även efter frö- 

 sådd, behåller sina karakteristiska egenskaper, Graebner dessutom, 

 att den har en gent emot D. glomerata självständig utbredning. 



Herbarieexemplar, som överensstämma med Graebners beskriv- 

 ning av Dactijlis Aschersoniana, har jag från Norden blott sett från 

 Skåne och Danmark. Och jag har knappast haft någon svårighet 

 att utsortera dem från skuggformer av obestridlig 1). glomerata 

 eller andra Dactylis-{ormer med kala småax. Gent emot de senare 

 synas mig de genomgående mindre småaxen, skärmfjällens krafti- 

 gare nervatur och kanske även något avvikande (smalare) form 

 ge de bästa kännemärkena för D. Aschersoniana. Även antalet 

 blommor i småaxet är nog i allmänhet något större, men sällan 

 har jag sett så många som sex, och å andra sidan har jag också 

 sett alldeles klar I), glomerata med genomgående 5 — 6 blommor i 

 småaxet. Vid min i våras företagna genomgång av museernas 

 samlingar såg jag mycket litet av vad jag ville beteckna såsom 

 verkligt kritiska "övergångsformer" mellan de båda "arterna". Om 

 man ej fäste sig för mycket vid de enskilda karaktärerna, utan 

 betraktade dessas samlade kombinationssfär och växtens härav 



