142 



Kvikkjokksfjällen har jag sett typisk A. spicata L. I själva verket 

 torde A. enjthrocarpa vara en sällsynthet, sannolikt mest spridd 

 inom det lappländska skogsområdet. Blott från följande ställen 

 har jag lyckats att få se säker A. enjthrocarpa. Och blott exemp- 

 laren från Över-Kalix och "Skravelto" hade mogna frukter. 



Norrbotten. Älvsbyn: Metträskbäcken (190G K. I.undmark); Över- 

 Ivalix: vid Ängesån strax norr om I^ångforssel (1922 S. Nordenstam). 



Lule Lappmark. Utan angiven fyndort (1821 L. L. Laestadius); 

 .lokkmokk: nära Koskals (1899 T. Vestergren), Niauve vid Saggat (1901 N. 

 Sylvén), kyrkplatsen vid "Skravelto" (1908 O. Vesterlund, 1909 N. K. Berlin); 

 Kvikkjokk: (1864 N. J. Andersson), Tarrajokk (1911 The Svedberg), Snjärrak 

 (1916 T. Å. Tengwall). 



T o r n e L a p p m a r k. Jukkasjärvi: Junosuando Masugnsby, klippbrant 

 vid Jakkumus, 432 m ö. h. (1920 A. llannerz). 



7. Rubus arcticus L. X idaeus L. 



Av kapten Lennart Wahlberg (Umeå) mottog jag lör någon tid 

 sedan ett par kvistar av hybriden mellan Rubus arcticus och R. 

 idaeus. "En enda, dock tämligen utbredd, alnshög buske" hade 

 anträffats "å östra Backen (=^ Umeå landsförsamlings kyrkoplats) 

 i ett åkerdike ungefär 500 m norr om landsvägen till Baggböle" 

 (27. Vin. 1922). Busken hade redan för ett 10-tal år sedan an- 

 träffals av en skolyngling, som visat den för avlidne läroverks- 

 adjunkten C. P. L.ESTADius. Denne hade då bestämt växten till 

 ovannämnda hybrid. Dess hybridnatur är synnerligen påtaglig. 

 Den högt upp övervintrande årsstammen, de dubbelsågade, på 

 undersidan glandulösa bladen och de något gråfiltade foderbladen 

 visa tydligt hän på R. idaeus. medan R. arcticus främst ger sig till 

 känna genom de röda blommorna och de plattade ståndarsträngarna. 



Hybriden är förut blott känd från ett enda ställe, nämligen i 

 Kuusamo (F^inland), där den anträffades 1908 av WmAR Brenner. 

 Hans exemplar ha ingående beskrivits av M. Brenner och H. 

 Lindberg i Meddel. Soc. Fauna et Flora Fennica (35, 1908 — 1909, 

 sid. 138 o. 143). Med de av Brenner insamlade exemplaren över- 

 ensstämmer Umeå-formen mycket nära. Den senare är emellertid 

 något grövre, dess blad på översidan gleshåriga, varjämte inflore- 

 scensen är 2 — 3-blommig. Överhuvud synes Umeå-formen mera 

 än den finländska närma sig R. idaeus. 



Uppsala, Botaniska Museet, oktober 1922. 



