157 



över en del av assoeiationens variationsområde. Konstantbestäm- 

 ningen är jnst ett medel att skilja de inom hela associationens 

 variationsområde fördelade arterna — konstanterna — från dessa 

 sistnämnda arter. Det är på konstaterandet av det 

 anmärkningsvärda f a k t u m , att j ii s t de inom hel a 

 associationens v a r i a t i o n s o m r å d e r e g e 1 b n n d e t före- 

 kommande arterna — konstanterna — åtminstone 

 i regel även n p I^ t r ä da med så stor täthet i n o m 

 hela associationen, att de fångas in redan av ru- 

 tor av relativt obetydlig storlek — för de flesta 

 skandinaviska associationer redan av 1 m" — som 

 Uppsalaskolans m i n i m i a r e a 1 b e g r e p j) och arbets- 

 metodik äro grundade. För detta konstaterande fordras 

 alls ingen invecklad matematisk apparat — ja, det torde t. o. m. 

 kunna ske fullkomligt utan användande av vare sig grafiska diagram 

 eller statistiska tabeller, ehuru mina medarbetare och jag för 

 att på det mest lättfattliga sättet åskådliggöra 

 d e v unna resultat e n funnit lämpligt att begagna oss av 

 sådana. 



Redan av ovanstående utredning torde framgå, att de på sid. 198 

 formulerade postulat, ])å vilka Svkdberg grundar sina beräkningar, 

 icke äro hållbara. Konstanstabellerna gälla icke en likformigt 

 utbredd vegetation, utan en vegetation med nog så stora variatio- 

 ner i artbeståndet men dock ett större eller mindre antal relativt 

 likformigt fördelade arter som grundstomme. Och de arter, som 

 överhuvudtaget blott kunna förekomma i en eller en del av associa- 

 tionens varianter, kunna självfallet aldrig bli konstanta, så länge 

 tillräckligt stora ytor av de varianter, i vilka de icke förekomma, 

 stå till förfogande. När man når upp till så stora arealer, att 

 varje provyta alltid måste komma att innehålla en provkarta på 

 associationens alla varianter, skulle givetvis förhållandena bli 

 annorlunda — teoretiskt, men i naturen torde detta så gott som 

 aldrig inträffa, och därmed skulle man ju f. ö. ha kommit in på 

 en helt ny undersökningsmetodik med helt andra fordringar på 

 materialets homogenitet. De hittills utförda konstansundersök- 

 ningarna grunda sig nämligen alltid ])å provytor av betydligt 

 större homogenitet än associationen själv, d. v. s. på provytor med 

 i varje fall blott en av associationens mera karakteristiska varian- 

 ter representerad på varje provyta. Som jag i min avhandling 

 uttryckligen framhållit (jfr. sid. 152, 172 och 220), är detta förut- 



