158 



sättningen för de i densamma dragna shitsatserna angående för- 

 hållandet mellan arternas konstans och provytornas areal. 



I detta sammanhang bör även framhållas det ohållbara i Sved- 

 BKHGS förnekande av existensen av en maximiyta för varje växt- 

 samhälle (sid. 189 — ^199). Ett växtsamhälle kan naturligtvis aldrig 

 utbreda sig över större areal än arealen av de inom växtsamhäl- 

 lets ekologiska amplitud fallande ståndorter, som existera på jord- 

 ytan. För många associationer torde denna maximiyta vara av 

 rätt liten storleksordning. Härav följer naturligtvis också, att vid 

 en konstansbestämning i en association provytornas storlek förr 

 eller senare måste uppnå ett maximivärde, som ej kan överskridas. 

 För växtsociologien äro endast förhållandena upp till detta maximi- 

 värde av intresse. I de allra flesta fall inträder detta maximivärde 

 i naturen redan vid rätt obetydliga arealer, ja det torde t. o. m. 

 snarare vara regel än undantag, att redan uppbringandet av någor- 

 lunda homogena provytor av 16 m^ storlek stöter på betydliga 

 svårigheter. Häri ligger orsaken, att jag vid mina undersökningar 

 hittills icke kunnat gå högre än till rutor av 16 m^ storlek och i 

 många fall blott till 4 m"; i de flesta av de undersökta associa- 

 tionerna hade det helt enkelt varit omöjligt att uppdriva ett till- 

 räckligt antal större rutor, förutsatt att samma stränga fordringar 

 på provytornas renhet och homogenitet bibehållits. Endast den, 

 som själv känner de svenska lavsamhällena, torde f. ö. fullt kunna 

 fatta, huru exceptionellt gynnsamma de omständigheter varit, som 

 gjort det möjligt för mig att av två lavassociationer erhålla homo- 

 gena kvadratiska provytor av 16 ni" storlek. 



Blott ännu ett exempel på Svedbergs missuppfattning av kon- 

 stan tproblemets natur må här anföras. På sid. 201 skriver han, 

 att det icke är "tillräckligt att rent kvalitativt söka avgöra, om en 

 art finnes eller icke inom provytan. En sådan utsaga utan när- 

 mare bestämning låter sig icke användas för en kvantitativ statis- 

 tisk analys." Det är ju icke alls frågan om någon kvantitativ 

 analys vid en konstantbestämning utan })lott om en kvalitativ. 

 Täckningen eller överhuvudtaget huru mycket av en art som 

 finnes inom den undersökta ytan är — för konstantfjestämningen 

 — utan intresse; problemställningen är helt enkelt; finnes arten 

 eller finnes den ej? Och det torde i detta fall vara biologen, ej 

 matematikern, som har att bestämma problemställningen. — Att 

 det vid täthets Undersöknin gar kanske kan vara av bety- 

 delse att fixera en viss minimiläckning, för att arten skall anses 



