17G 



väntas ha någon större likhet med det, vartill andra hieracielor- 

 skare kommit; att samma arter eller former uppträdde i vitt skilda 

 landskap utan att förekomma i de mellanliggande; att varje liten 

 del av vårt land hyste en snart sagt oändlig mängd av i varandra 

 övergående former, så att det för den floristiskt intresserade, som 

 ej hade obegränsad tid till sitt förfogande, vore lönlöst att söka 

 komma till rätta ens med sin hemtrakts ///erac/nm-former, och att 

 man med användande av nu gängse förfaringssätt ur ett större 

 material kunde erhålla nästan hur många småarter som helst. 

 Sedan började man erkänna, att åtskiljandet av de talrika for- 

 merna kunde ha ett systematiskt intresse, men resultatet ansågs 

 alltför osäkert, för att man därpå skulle kunna grunda växtgeo- 

 grafiska eller utvecklingshistoriska studier. 



Några artgrupper äro dock nu inom stora områden så väl kända,! 

 att den mest betänksamme bör känna sig tillfredsställd. Men vissa 

 Piloselloidea giva ännu tvivlarna vapen i händerna. På grund avi 

 hybridbildningen inom denna grupp kan studiet av de i naturen 

 faktiskt befintliga formerna ej ensamt leda till fullgott resultat.^ 

 Artbegränsningen inom gruppen Oreadea och vissa mångbladiga' 

 Archieracia är också mycket svår, varför motsvarande osäkerhet 

 beträffande deras geografiska utbredning ännu delvis är rådande. 



Låt oss nu se, hur saken ställer sig inom Siluaticiformias grupp. 

 Äro formerna så väl skilda, att en säker bestämning är möjlig? 

 Vi utvälja först alla de arter, som äro bekanta från minst fem 

 landskap (omkring ett sjuttiotal), således de bäst kända. Bland 

 dem finnes icke en enda, som ej är väl avgränsad från de övriga. 

 Därom äro, så vitt det i skrift eller på annat sätt kommit till sy- 

 nes, samtliga hieracieforskare i Norden ense. Och i de flesta fall 

 har meningen om dessa former varit stadgad, alltsedan de erhöllo 

 sina nu gällande benämningar. Däremot har någon osäkerhet rått 

 och råder delvis ännu beträffande några mindre allmänna former, 

 som dels förenats med de förra, dels utbrutits såsom egna arter, 

 t. ex. paren H. snhincrassans^Stenstroemii, H. fiisciceps^meticeps, 

 H. obversum—integratum, H. christianense—caesitium, H. obtusidens 

 — perlaxiim. 



Härmed är naturligtvis ej sagt, att urskiljandet är så enkelt, att 

 icke felbestämningar emellanåt måste förekomma. De .sällsynta 

 formerna kunna icke vara lika väl kända som de mer .spridda, 

 och någon allmän mening om de förra kan ju i många fall icke 

 ha kommit till uttryck. Men man har rätt att hoppas, att den 



I 



