178 



11 landskap (.">) lacerifolinm Almqii. 1889 (1881), marginelliim Dt 1889, pse- 

 phanim Dl 1893, siniiosifrons Almqii. 1893 (1881), variicolor 

 Dt 1889. 



K) .. ()) (uidolnm Dt 1893 {macrolepis Kindb. 1877), grandidens Dt 



1893, informe Slenstr. 1889, oxylepiuni Dt 1893, sparsidens 

 Dt 1893, subterscissiun K. Joh. 1900. 



9 „ 8) christiancnse Dt 1889, glandulosissimum Dt 1893, Hjeltii Norii. 



1889, lannginosnm Lönnr. 1893, meticeps Almqu. 1893 (var. 

 188r, persimilc Dt 1893, subtriangnlare Stenstr. 1889, tene- 

 brirosum Dt 1889. 



8 ., ((')) anfractifornie Almqu. 1893, obtextiim Dt 1907 (i exs. 1892), 



scioides K. Joh. 1902 (var. 1900), serratifrons Almqu. 1893 

 (var. 1881), panaeolum Dt 1893, torticeps Dt 1893. 



7 „ (2) cinereUnm Alm([u. 1902 (i Dt exs. 1889), molybdimim Sten- 



str. 1889. 



6 ., (9) (dboviltidum Dt 1902 (exs. 1899), Brandelii Dt 1921 (exs. 



1890), cordigerum Norrl. 1888, lingiia Dt 1907 (exs. 1892), 

 perlaxiim K. Joh. 1902, opeatodonlum Stenstr. 1889, pyc- 

 nodon Dt (1893), siljense K. Joh. 1902 (var. 1900), sabcras- 

 siim Almqu. 1893. 



5 „ (13) aethiops Dt 1893, canitiosnni Dt 1892 (var. Almqu. 1881), 



coadunatnm Dt 1893, Collinderi K. Joh. 1907 (Dt exs. 1904), 

 crassiceps Dt 1893, distinctiim Stenstr. 1889, duplidens Dt 

 (1893), obtusoserratum Om. 1901, phaeopsarum Dt 1909 

 (exs. 1892), pnlchridens Dt 1909 (exs. 1900), siibobscarans 

 Dt 1894, sidyalalidens Dt 1893 (Lönnr. 1882), lubaticeps K. 

 Joh. 1920. 



4 ,, 18 arter, varav 10 kända före år 1902. 



3 „ 39 arter, varav 1(5 kända före 1902. 



2 „ 43 arter, 21 kända före 1902. 



1 ., 89 arter, blott 13 publicerade före 1902. 



Alla de arter, som i föregående tabell upptagas för minst 6 land- 

 skap, blevo beskrivna eller åtminstone utdelade i exsickat inom 

 de första två årtiondena efter 1881, och bland de 13 arter, som 

 jag upptagit för 5 landskap, ingår endast en, som först senare bli- 

 vit känd. Under de sista 20 åren har alltså icke någon art (bland 

 Silnaticiformia) med större utbredning i Sverige blivit urskild, och 

 utsikten att på låglandet påträffa nya sådana är numera icke stor. 

 Med andra ord, det kan anses fastslaget, att antalet mer 

 spridda arter är relativt obetydligt. 



De nya arter, som på sista tiden påträffats i södra och meller- 

 sta Sverige, ha följaktligen ganska liten utbredning, och de ha sin 

 sällsynthet att tacka för att de så länge undgått uppmärksamheten. 

 I de bäst undersökta landskapen äro under de senare åren till och 



