187 



85 a habitlus, h snbinleyraliim, c eiuneces, gilvocaniceps, gripliariiiin, 

 d chiridotum, nigricanticeps, oligolepiiim, e siliginelhim, f aquiliceps, expal- 

 lescens, macradeniiim, obUqnifolinm, 86 g" caesiotinctnni, h hasticnm, prae- 

 varianum, i siibcrassiforme, k ancisiim, solaniim, snbnliciispis, 1 Johanssonii, 



87 m candatidnm, scalenniu, n ceriissatnm, chordosnm, o itharophijton, mcd- 

 lopodiim, neritodon, paramanriim, venetifolinm, p bifurcalnm, q ramselense, 



88 r fiinerale, pseiidoincrassans, soleifoliiun, s hirameum, prolixiceps, t ///jc- 

 ticnspis, II J«eZz/, pectinatiim, v distractum, x pe re renatum, y Malmei. 



Kartorna visa, att nästan alla arter upptaga väl begränsade om- 

 råden utan avsevärda luckor. Det gäller till och med om dem, 

 som anträffats i blott tre (fig. 9) eller två landskap (kart. 85 — 89). 

 Egendomlig är dock H. pendiiliforme med sina fåtaliga lokaler på 

 Gottland, i Östergötland och Dalarne. Bland mer utbredda former 

 är det för övrigt knappast flera än H. Hjeltii. informe. moriiliim 

 och albovittatiim. som skulle kunna anföras som exempel på i nå- 

 gon mån sprängd utbredning. Men luckorna utgöras till stor del 

 av de odlade slätterna i Östergötland, Närke och Västmanland och 

 äro därigenom delvis förklarliga. Om vi redan med det nu till- 

 gängliga materialet erhålla goda kartbilder, kunna vi vara överty- 

 gade om att mer detaljerade undersökningar på fältet ej skola för- 

 sämra resultatet. Vid kartornas upprättande har jag, såsom redan 

 nämnts, medtagit alla beskrivna arter, som iakttagits i mer än ett 

 landskap. Någon berättigad invändning torde därför ej kunna 

 göras mot det generella påståendet, att d e här behandlade 

 arterna ha sammanhängande utbredningsområden 

 inom Sverige, och att dessa områden i sina h u - 

 v u d d r a g n u m e r a äro kända. 



Från Ångermanland i norr till Jönköpings län i söder äro ar- 

 terna ej alltför ojämnt fördelade med hänsyn till antalet. Södra 

 Götaland bildar däremot en mycket artfattig zon. I norra Sverige 

 med dess stora areal kunde nog flera arter väntas, och många nya 

 skola säkert i sinom tid påträffas. Men å andra sidan utgöra de 

 därstädes vitt utbredda stora och enformiga barrskogarna ett be- 

 stämt hinder för en rikare //zVracfnm-vegetation. På lika arealer 

 i de nordliga lägre barrskogsområdena och i mellersta Sveriges 

 med avseende på jordmån och växtsamhällen mer omväxlande 

 trakter skall man därför icke finna lika många arter. Utförligare 

 kartor visa emellertid, vad man för övrigt vid fältarbeten lätt läg- 

 ger märke till, att denna jämnhet i utbredningen ej sträcker sig 

 till detaljerna. Rika och fattiga områden omväxla med varandra, 

 liksom jordmånen och växttäckets beskaffenhet i stort. Arter fin- 



