189 



(jfr. fig. 8) av resp. områden (t. ex. H. panaeolum, acidotum och 

 caliginosiim). Att några synas ha sin största frekvens mot ändarna 

 av sina utbredningsområden, kan hos dessa säkerligen mycket 

 gamla arter bero på de mellanliggande trakternas topografi, jord- 

 mån och därpå beroende vegetationsförhållanden i allmänhet. Sär- 

 skilt är det de på Silvaticiformia fattiga områdena i södra Väst- 

 manland, västra Uppland samt mellersta och västra Hälsingland, 

 som inverka störande på kartbildernas utseende. Till en del kunna 

 naturligtvis de nu upprättade kartorna vara vilseledande på den 

 grund, att somliga områden varit föremål för noggrannare under- 

 sökningar än andra. 



De arter, som i Sverige ha vidsträckt utbredning (kart. 1 — 24), 

 förekomma i allmänhet också i Norge, många även i Finland. 

 Märkligt är, att de flesta av dem äro sällsynta i Värmland och 

 Dalsland och att nästan hälften t. o. m. icke alls anträffats väster 

 om Klarälven och Vänern. Då flertalet arter med sålunda begrän- 

 sad utbredning, så vitt hittills är bekant, saknas i södra och mel- 

 lersta Västergötland, synes det, som om deras spridning försiggått 

 söderifrån genom östligare delar av Sverige. Här kunna kvartär- 

 geologiska förhållanden spelat in. Mot slutet av istiden var större 

 delen av Bohuslän, Dalsland och Värmland betäckt av havet, och 

 i början av ancylustiden, då en landbrygga kring Vättern förenade 

 Småland med Närke, utgjordes de förstnämnda landskapen av ge- 

 nom vatten från varandra mer eller mindre fullständigt skilda 

 partier, varjämte Vänerns stora vattenmassa låg hindrande i vägen 

 för växternas vandring. Vid en tidpunkt, då landfördelningen var 

 ungefär sådan, som den framstälJes ä tavl. 5 i De Geers arbete 

 "Om Skandinaviens geografiska utveckling efter istiden", skulle 

 florans vandring söderifrån lättare kunnat försiggå överlandbryg- 

 gan vid Vättern, ungefär där H. ohliqiiifoliiim nu har sin utbred- 

 ning (fig. 5 /)), än i västra Sverige. Om den tidens klimat tillät 

 ifrågavarande Hieracium-ailcr att framtränga så långt norrut, är 

 väl svårt att avgöra, då ännu vid början av tallens tid Drijas 

 kunde trivas där i trakten (A. G. Nathorst, 1886). xMen flera av 

 de åsyftade arterna leva nu i Torne Lappmarks björkregion, var- 

 för det ej synes orimligt, att de, redan innan tallen blev förhär- 

 skande träd, kunnat sprida sig över Vätterbryggan. Detta förutsät- 

 ter givetvis, att de funnos till vid slutet av istiden eller utveckla- 

 des då. Att klimatet vid nämnda tid var betydligt varmare, än 

 som motsvarade istäckets storlek, är uppenbart, ty i annat fall 



