191 



delen av Svealand (kart. 57, 58, 63, 72, 81, 83 m. fl. samt fig. 2 

 och 3). Mot dessa svara åtskilliga västliga arter, vilka endast eller 

 huvudsakligen förekomma i björkängarna i Bohuslän, Dalsland 

 och västra Värmland. De flesta äro endemiska i detta område, 

 men ett par (kart. 70) torde ha invandrat från Norge (jfr. Dahlst., 

 Bidr. I, sid. 5). 



Av de nordliga arterna (jfr. fig. 5 a och kart. 25 — 45), till an- 

 talet mellan 40 och 50, är det blott en (H. dimimiens), som upp- 

 givits för Finland, där den går från Lappmarken ned till 61° nord- 

 lig bredd. Den saknas på Åland. I Sverige kan den anses mer 

 nordlig än de andra här behandlade, i det dess område sannolikt 

 slutar vid Härjedalens södra gräns. Dess spridning norr om Bott- 

 niska Viken kan anses .som säker. Om det skett i östlig eller väst- 

 lig riktning, är mera ovisst. 



Bland mellersta Sveriges arter, som ha tämligen stor utbredning 

 (fig. 6, 7 och kart. 46 — 58), förekomma åtminstone tre även i Fin- 

 land fsagittatum, acidotum och, enligt ett i riksmuseum befintligt 

 exemplar, tenebricosumj. De ingå också i Upplands flora. Att de- 

 ras spridning till Finland försiggått över åländska skärgården, kan 

 således tagas för givet. För övrigt överensstämmer Ålands Hier- 

 aciiim-tlora i mycket med Upplands men är ganska olik finska fast- 

 landets (XoRULix, 1906, sid. 620). På liknande sätt förhåller det 

 sig ju i allmänhet med lövängsfloran (Palmgren, 1921). 



Sammanfattningsvis kunna vi säga, att ett fåtal av ovannämnda 

 blott till vissa delar av Sverige spridda arter förekommer i Finland, 

 och att vandringen dit eller därifrån försiggått dels över Åland, 

 dels norr om Bottenhavet. De arter, som i Sverige intaga obetyd- 

 ligare områden väster men ej sydväst om detta hav, äro däremot, 

 så vitt bekant, ej anträffade i Finland (den föga kända H. distrac- 

 tiim lämnad ur räkningen). Därav kan slutas, att de ha uppstått 

 i eller i närheten av sina nuvarande områden. Ty hade de vand- 

 rat söderifrån, skulle av detta stora antal säkerligen åtskilliga spritt 

 sig över Åland till Finlands fastland, och dessa skulle, om de av 

 klimatiska orsaker drivits mot norr, nu förekomma blott å ömse 

 sidor om Bottenhavet. Hade de åter i följd av klimatförsämring 

 drivits längre sträckor söderut, borde tydliga relikter förekomma 

 på gynnade lokaler, vilket ej kunnat uppvisas. Ej heller ingår, 

 att döma av hittills gjorda publikationer, i Finlands flora någon 

 av de här behandlade i Sverige mindre spridda arter, som kunna 

 sammanfattas i grupperna centrala (kart. 59 — 64), västliga 



