19G 



skall förklaras helt enkelt genom den på antropokor väg försiggå- 

 ende spridningen utefter de gamla trafiklederna mellan Jämtland 

 ocli Medelpad. Andra arter äro gemensamma för mellersta Da- 

 larne och kusttrakterna i Gästrikland. Ännu orimligare vore det 

 att antaga, att de former, som förekomma på ett fåtal närbelägna 

 lokaler i en enda provins, skulle med hänsyn till sin uti)redning 

 vara bestämda blott och bart eller ens huvudsakligen av klimatet. 

 En mängd arter måste därför, såsom Samuelsson (1910 a) fram- 

 håller, vara mycket unga och äga möjlighet till ytterligare spridning. 



Att starka frostnätter under juni och början av juli på öppna 

 platser skövla uppväxande, i knoppstadiet varande hieraciestjälkar, 

 är ett bekant fenomen. Jag har iakttagit det så väl i södra Sve- 

 rige som i mellersta Norrland. Jag har därvid icke kunnat kon- 

 statera, att olika arter förhålla sig olika, kanske av det skälet, att 

 jag icke ägnat saken större uppmärksamhet utom då frosten varit 

 så stark, att den med förödande verkan drabbat alla arter. Det 

 är ej känt, om det underjordiska systemet tager skada genom 

 stjälkens avfrysning. Sannolikt är det ej, emedan sidostjälkar ef- 

 ter frostskadan pläga blomma och sätta frukt. Frukterna bliva, 

 så vitt jag sclt, till det yttre lika väl utvecklade hos individ från 

 en arts yttersta gränser som hos sådana i utbredningsområdets 

 mitt. På vilket sätt klimatet verkar hämmande på utbredningen, 

 är ej lätt att konstatera. Sannolikast är väl, att det är konkur- 

 rensen med andra arter, som blir avgörande i närheten av de kli- 

 matiska gränserna, och att dess verkan företrädesvis drabbar grodd- 

 plantorna. 



Med avseende på arternas ålder har den åsikten uttalats, att 

 inga nya arter uppstått efter istiden, och att ingenting med be- 

 stämdhet kan sägas om förhållandet mellan en arts uppkomst och 

 dess nuvarande utbredningsområde (Nägeli & Peter, 1885, sid. 62). 

 Dessa satser ha ej giltighet för archieracierna i Norden. Arter 

 sådana som H. pelluckliim och andra vitt utbredda kunna icke ha 

 uppstått långt efter istiden och sedan spritt sig till hela skandi- 

 naviska halvön och till länder på andra sidan om Östersjön, in- 

 trängande i redan färdigbildade växtsamhällen, då deras konkur- 

 rensförmåga ej är synnerligen stor i de formationer, där de nu 

 ingå. Lika litet är det möjligt, att de talrika arter, som nu äro 

 inskränkta till ett eller två landskap, skulle vara mycket gamla 

 och dock kunnat sammanhållas på sina små områden (jfr. Mur- 

 BECK, 1904, sid. 296). Åtminstone hos en del arter skulle en be- 



