198 



den och i D. B. V:s trädgård i Visby. På blottad mark såsom 

 grustag, järnvägsvallar, vägkanter, skogshyggen och vindfällen in- 

 finna sig snart arter av traktens Hieraciiim-i\ora. Man kunde vis- 

 serligen vänta, att dylika kolonier ofta även innehölle arter från 

 mer avlägsna orter. Så är emellertid ytterst sällan fallet. På 

 vindfällen och hyggen, där flera arter uppträda i stor ymnighet i 

 tydligt fleråriga grupper, kan det hända, att blott en enda grupp 

 eller ett bestånd om några kvadratmeters vidd av varje art på- 

 träffas, vilket visar, att spridningen även på små avstånd sker med 

 en viss svårighet. Frukter, som nedfallit mellan strån och stjäl- 

 kar i vegetationstäcket, äro sedan oåtkomliga för vinden. De av- 

 stånd, på vilka vindspridningen direkt skett, torde väl sällan ha 

 uppgått till så mycket som något hundratal meter. De uppblomst- 

 rande kolonierna nå ofta stor yppighet, men försvinna i allmänhet 

 rätt snart, då marken erhåller ett slutet vegetationstäcke, med tiden 

 i allmänhet skog, samt till följd av betning, och de bli därför ej 

 av stor betydelse för artens utbredning. Ett sällsynt exempel på 

 långväga spridning lämnar en huvudsakligen norrländsk art bland 

 Vulgatiformia, nämligen H. iimbricola Sael., vilken slagit sig ned 

 som kolonist i Småland. Men det var också på en slagghög vid 

 ett nedlagt järnbruk (Lindefors i Svenarums socken), och sprid- 

 ningen hade utan tvivel förmedlats genom människan. Ett därmed 

 jämförligt fall är förekomsten av H. obtusoserratum (kart. 65) vid 

 Norra Hammars bruk söder om Jönköping. I detta sammanhang 

 kan påpekas, att Hierachim-Uorsin merendels är rik kring bruken 

 i mellersta Sveriges bergslag. 



Synzoisk och an t ropokor spridning har uppenbarligen 

 stor betydelse för den nutida Hieraciiim-iloran. På grund därav 

 att många Pilosella-arieT, som äro inskränkta till norra och mel- 

 lersta Finland, förekomma uteslutande på lokaler, som rönt infly- 

 tande av odlingen, drager Norrlin (1906, sid. 616) den slutsatsen, 

 att dessa arter måste vara mycket unga, enär jordbruk inom ar- 

 ternas utbredningsområde bedrivits blott några få århundraden, i 

 Gunnar Andersson och H. Hesselman (1907, sid. 82 [88]) ha vid i 

 sina undersökningar i Hamra kronopark funnit de allra flesta j 

 ///erac/am-arterna allenast i kulturpåverkade växtsamhällen och 

 därför ansett dem samtliga inkomna under de sista århundradena.: 

 Om man också icke kan draga fullt så långt gående slutsatser (jfr. 

 Samuelsson, 1910 b, sid. 4), så har man i förhållandet åtminstone 

 ett bevis för kulturformationernas förmåga att draga till sig de i 



