200 



Under exkursioner i sydligare delar av Småland förra sommaren såg 

 jag i Drevs och Lidhults socknar några få Silvaticiformia, och de växte 

 alla i)å vägkanter. 



Möjlighet till hicracickoloniers uppkomst beror emellertid ej alle- 

 nast i)å fröspridningen utan även på de ekologiskt gynnsamma 

 villkor, som vägkanterna erbjuda, såsom rikare ljustillgång, kväve- 

 gödning, minskad konkurrens o. s. v. I dalgångar plägar Hiera- 

 cinm-Uoran vara rikare på södra och östra sidorna (jfr. Samuelsson, 

 HKK), sid. 1; Omang, 1914, sid. 51). I en dalgång genom skiffrig 

 bergart vid Storlien i Jämtland befunnos hieracierna växa uteslu- 

 tande på den sida, där skikthuvudena trädde i dagen och under- 

 laget således fläckvis var blottat. På andra sidan var mosstäcket 

 fullständigt slutet. 



Att vinden, om den också särskilt utefter mer öppna gator ge- 

 nom skogar medverkar vid spridningen, dock icke i de anförda 

 fallen spelat den största rollen, framgår därav, att Hieracium-ko\o- 

 niernas antal icke avtog mot de inre delarna av passagen, och att 

 av många arter blott ett enda bestånd anträffades. Endast ett få- 

 tal av kolonierna erhålla större varaktighet. I annat fall skulle 

 ju gamla landsvägar genom barrskogstrakter, såvida jordmånen ej 

 är olämplig, till slut kantas av nästan sammanhängande hieracie- 

 bcstånd, vilket strider mot erfarenheten. Vid den från Ljusdal i 

 Hälsingland mot Järvsö gående vägen fann jag {^/i 1909) på en 

 sträcka av över en mil ej så mycket som tjugo individ. 



Stolonbärande piloselloider äro bättre rustade för att bibehålla 

 sina en gång intagna positioner. H. aiirantiaciim fortlever i mans- 

 åldrar på åkerrenar och i trädgårdarnas gräsmattor. I Öggestorps 

 socken i Småland såg jag den på 1870-talet vid ett torpställe un- 

 der Torps gård (invid landsvägen ej långt från gränsen mot Ljung- 

 arp), sedan byggnaderna nedrivits och trädgården igenvuxit, samt 

 på en åkerren vid Romelsjö mader. På båda ställena finnes den 

 ännu kvar. Två ej stolonbärande arter, H. isothyrsum N. & P. och 

 leptadenium Dahlst., hava åtminstone sedan början av 1880-talet 

 vuxit i ett grustag vid Rogberga kyrka. Däremot har jag uppre- 

 pade gånger kunnat konstatera försvinnandet av archieracier från 

 vägkanter och åkerrenar samt från hyggen i barrskogar, där de 

 blott ett par år stått som kolonister. Men även archieracier visa 

 stundom seg uthållighet, nämligen i urgamla växtsamhällen, i vilka 

 de fått medborgarrätt. Så har H. diaphanum Fr. bibehållit sig i 

 ett par starkt kringskurna ängsbitar i Femsjö under snart ett år- 



