202 



tämligen stort avstånd. I stranddriften på Löparö i Finska viken 

 äro hieraciefrukter påträffade (Serxander, 1901). Men det är nog 

 endast i sällsynta fall, som frukterna kunna höja sig upp ur strand- 

 driften, enär fruktpenselns strålar lätt avbrytas eller hopklibbas. 

 Spridning till Åland, som har ungefär samma hieracieflora som 

 Uppland, samt till Gottland och Öland har helt visst till stor del 

 skett genom samfärdseln efter Nordens bebyggande. Om invand- 

 ringen till de efter Hjälmarens sänkning 1882 och 1886 nybildade 

 öarna finnas uppgifter. Spridningen har väl i allmänhet skett ge- 

 nom vinden eller genom vind och vatten i förening. Det största 

 avstånd, som frukterna nödvändigtvis behövt överfara, är omkring 

 2 km (jfr. den av S. BmcER, 1905, upprättade kartan). 



Om jordmånens betydelse må ytterligare några ord sägas. 

 På sedimentära jordarter trivas ej Silvaticiformia, minst på närings- 

 fattig sand, där några Viilgatiformia dock hålla ut och H. iimbella- 

 tiim reder sig väl. Undantagsvis förekomma även de förra i större 

 antal pä djup sand, nämligen på starkt sluttande mark, där grund- 

 vattnet är i rörelse och näringstillförsel kan äga rum från högre 

 liggande mark; så i Säters erosionsdal (Samuelsson, 1910) och en 

 del av Norrlands nipor. Lergrund är ej mycket bättre, vare sig 

 det beror på konkurrensen med den å sådan mark i allmänhet 

 tätare vegetationen, svårighet för sugrötterna att nedtränga i jor- 

 den, syrebrist eller andra orsaker. Jag har stundom iakttagit, att 

 hieraciernas birötter på lerjord utvecklas i ovanligt stor mängd 

 men ej tränga långt ned i jorden. Våra kusttrakter äro i regeln 

 dåliga hieraciemarker, t. ex. södra Gottland, där knappt andra 

 archieracier än H. iimbellatiim, imlgatiim och imlgatiforme kunna 

 bestå, vidare Hallands och Västerbottens kuster, likaså de inuti 

 landet belägna delar, som fordom varit sänkta under vatten. På 

 samma sätt förhålla sig svämbildningar i floddalar. Silvaticiformia 

 förekomma på dem helt sparsamt eller saknas på stora sträckor, 

 ehuru näringsbrist ingalunda alltid är rådande. 



Gottland och Öland hysa ungefär samma arter Silvaticiformia 

 som motliggande fastland. Kalken synes således icke i högre grad 

 verka utväljande bland gruppens arter. H. subulatidens m. fl. tri-| 

 vas lika bra på kalkstensklapper som i Smålands kalkfattiga jord.j 

 På norra Gottlands strandvallar, där konkurrensen är så gott soml 

 upphävd, kan art- och i synnerhet individfrekvensen vara betyd- 

 lig, men lövängarna måste betecknas som fattiga i jämförelse medj 

 fastlandets. I en frisk björkäng vid Bensjö i Bräcke socken (Jämtl.:j 



