203 



antecknades (^V? 1911) på en yta av 300 kv.-meter 15 hieraciear- 

 ter med ett sammanlagt individantal av omkr. 600 blommande 

 exemplar d. v. s. 2 per kv.-meter. Någon motsvarighet härtill kan 

 svårligen uppletas på Gottlands ängar. Likväl är det alldeles tvd- 

 ligt, att en viss, e] alltför liten kalkhäll är ett nödvändigt villkor 

 för Siluaticiformia's ymnigare förekomst. I överensstämmelse här- 

 med är denna grupp i allmänhet rikt företrädd i Södermanland 

 och Bergslagen på och i närheten av urkalksförekomster, vidare 

 på moräner söder eller sydost om siluravlagringar, såsom i Siljans- 

 trakten, Jämtlands och Medelpads dalgångar och även Upplands 

 östra del. Sydgränsen för många av Medelpads arter finner man 

 i nordligaste Hälsingland (Hassela socken), vars moräner måste ha 

 fått del av Jämtlands kalkrika bergarter, alldenstund glacialreff- 

 lorna i dessa trakter äro riktade mot sydost eller ännu mer mot 

 söder. I västra Dalarne visar den kalkhaltiga och tämligen lätt 

 vittrande diabasen sin gynnsamma inverkan genom att framkalla 

 en utomordentligt rik Hieraciiim-ilora, så äro på Limbergets östra 

 sluttning omkring 60 arter funna under några timmars exkursio- 

 ner (Samuklsson och förf.). Mindre tydlig är verkan av hyperiten, 

 att döma av vad jag hittills sett i östra Värmland, vilket rätt väl 

 överensstämmer med den av G. E. Rixgius (1888) framställda åsik- 

 ten rörande fanerogamerna i allmänhet. Kalk gynnar uppkomsten 

 av mild humus (G. Axdkhssox och H. Hesselman, 1910), och flera 

 skäl tala för att detta är orsaken till ovannämnda förhållanden. 

 Det torde vara svårt alt uppleta ett ///eracmm-individ på en syd- 

 svensk högmosse, men på Sphagn a m-iu\ or å sluttande mark kring 

 smärre bäckar eller rännilar, där humussyror spela en mycket 

 mer underordnad roll, är det i synnerhet i Sveriges övre delar ej 

 ovanligt att anträffa enstaka individ eller små grupper av archie- 

 racier, däribland även Siluaticiformia. 



Rätt egendomligt är det, att Siluaticiformia äro så svagt repre- 

 senterade i Hallands och södra Västergötlands floror. Men de kli- 

 matiska förhållandena ha sannolikt verkat hämmande. Gränstrak- 

 terna mellan nämnda landskap ha en årsnederbörd av över 700 

 mm, och fuktigt klimat medför gärna rik ljungvegetation, vilken 

 ger upphov till sur humus med därav framkallad urlakning av 

 jorden. Från Sandhems socken äro enligt bestämningar av Dahl- 

 STEDT ej fullt tio arter Siluaticiformia kända (O. Nordstedt, 1903) 

 mot 29 Vulgatiformia, och trakterna söder och sydväst därom äro 

 enligt min erfarenhet ännu sämre lottade. Höglandet söder om 



