205 



ticiformia i någorlunda stort antal, om ock proportionsvis mindre 

 än i de mest gynnade trakterna av Götaland. På området för 

 kartbladet Huseby (D. Himmel, 1877) förekommer visserligen täm- 

 ligen mycket diabas (eller hyperit'?), men dess augit lär aldrig vara 

 väl utbildad. Här äro Siluaticiformia svagt representerade likasom 

 i övriga delar av mellersta och södra Småland, i vilka diabas upp- 

 ges som sällsynt eller ej ens omnämnes i beskrivningarna till de 

 geologiska kartbladen. Utan tvivel beror således Silvaticiformia's 

 rikligare förekomst på berggrundens beskaffenhet. Osäkert är 

 emellertid, om detta beroende är direkt, eller om artgruppens trev- 

 nad närmast bör sättas i sammanhang därmed, att lövskogsforma- 

 tioner på de bättre jordarterna haft större möjligheter att uthärda 

 i kampen mot de påträngande barrskogarna. 



Jag tror dock icke, att ekologiska och synekologiska grunder 

 äro tillräckliga för att förklara den skarpa kontrasten emellan 

 norra och södra Götalands Hieraciiim-Uoior. Det måste därjämte 

 finnas en allmän orsak, och det kan knappast vara någon annan 

 än den, att de flesta av våra SiliHiticiformia ha sin klimatiska syd- 

 gräns i södra Sverige. Därför talar också den omständigheten, 

 att vissa lokaler i norra Småland ha något tycke av reliktlokaler. 



Även om man utgår från det antagandet, att de flesta arterna 

 äro unga, att de äro i hög grad känsliga för klimatiska och eda- 

 fiska faktorer samt att deras spridningsförmåga är svag, synes 

 koncentrationen i resp. arters utbredning oväntat stor. Vid för- 

 sök att förklara hithörande frågor får man ej taga alla arterna i 

 klump, ty alla förhålla sig ej lika. De äro ej lika livskraftiga och 

 spridningsdugliga. Ett exempel må anföras. H. subulatidens ingår 

 i några lövängsformationer på Gottland och kan således icke vara 

 nyligen inkommen. Efter järnvägens anläggning i slutet av 1870- 

 talet har den uppträtt som kolonist i stor skala på banvallar vid 

 Kopparsvik söder om Visby. Den visar där i motsats mot andra 

 i dess sällskap växande arter den egendomligheten, att nästan 

 varje individ reflorescerar om hösten. Ända till slutet av novem- 

 ber kan banvallen vara översållad med blommor av denna art. 

 På alvarmark norr om staden har den slagit sig ned först på 

 ställen, där genom grustäkt ovittrad kalkstensklapper jämte ner- 

 sköljd märgel blottats, och har där bildat täta bestånd, som bjärt 

 avsticka mot den spridda förekomsten av de på stället gamla ar- 

 terna (stenolepis, triangiilare, caesiiim m. fl.). Sedan har den på 

 liknande sätt hopat sig även på områden, där kalkstensklappern 



