20(5 



icke rubbats. Det förefaller, som om arten även på andra håll 

 vore stadd i spridning. Jag fann den år 1919 rikligt i en ntgle- 

 sad löväng vid Lövåsa i Sunds socken (Östergötland), varest den 

 sannolikt icke förekom på 1880-talet, då Dahlstedt undersökte 

 denna lokal. Förekomsten i södra Halland långt från övriga kända 

 lokaler kan ju också tyda på sen invandring. I skärningen vid 

 Vervelns järnvägsstation i Östergötland iakttog jag (Ve 1920) flera 

 hundra individ av H. subiilatidens jämte 6 andra arter. Men de 

 senare uppträdde blott sparsamt eller enstaka, så att individanta- 

 let av samtliga dessa 6 arter ej utgjorde en tiondedel av den 

 förstnämndas. På en bergbacke i parkartat område vid Asheda 

 fann jag (-"/e 1922) ett bestånd av samma art omfattande mellan 

 ett och två tusen blommande individ. Av ingen annan art såg 

 jag något därmed jämförligt under hela sommaren. Att följa 

 denna lätt igenkända art på dess förmodade spridningståg skulle 

 kanske icke erbjuda oövervinneliga svårigheter. 



Anmärkningsvärd är för övrigt även i allmänhet den betydande 

 olikheten i lokalfrekvens hos lika vitt spridda arter. Enär alla 

 äro morfologiskt laget ungefär lika väl utrustade, måste nämnda 

 olikhet bero blott på endogena faktorer, främst stor konkurrens- 

 förmåga. Den art, H. pelhicidiim, som upptager största arealen, 

 är upptecknad för bortåt 500 lokaler eller i medeltal för varje 

 landskap ungefär 20. Nära lika stor frekvens ha även de vitt 

 spridda caesiiflonim, canipes, expallidiforme^ siluaticiim. Bland ar- 

 ter med ganska liten utbredning äro argiitiilnm och giluocaniceps 

 tydligtvis ganska konkurrenskraftiga. Den sistnämnda, som har 

 att uppvisa 40 kända lokaler i Dalarnc, däribland flera utom silur- 

 området, har likväl knappt lyckats utbreda sig utom provinsen 

 (1 lokal dock känd från västra Hälsingland), och argutiilum (jfr. 

 fig. 10) har jag sett på omkring 40 lokaler i östra Jämtland. 

 Andra vitt spridda arter ha betydligt lägre frekvensgrad, t. ex. 

 integratnm, lacerifoliiim, stenolepis med omkring 10 upptecknade 

 lokaler i medeltal för vart landskap, där de förekomma; moniliim 

 blott 6, lepistoides och siibterscissiim endast 4 till ö. Om den ringa 

 frekvensen hos dessa arter med stor spridning l:)erodde på att de 

 äro unga, vore det mera märkvärdigt, emedan det skulle bevisa, 

 att de ägde en särskild förmåga att med överspringande av större 

 avstånd sprida sig lättare än de, som nu förekomma i ett fåtal 

 landskap men där äga stor lokalfrekvens. Men det är ej sanno- 

 likt, att deras konkurrensförmåga är så ensidig. Beträffande de 



